Borítószöveg

„Összejátszottunk a tartós hallgatásban.”

A magyar szívsebész felidézi barátjának, a pszichiáter Dr. Yalomnak háborús múltja gyötrelmeit. Brent úgy élte túl a vészkorszakot, hogy kereszténynek hazudta magát. Hallgatással és vezekléssel töltött hosszú évtizedek után, egy veszedelmes esemény azonban felszínre tépi a régmúlt emlékeit. A két orvos együtt próbálja meg értelmezni a szörnyűséges múlt törmelékeit, amelyek ott kísértenek Brent álmaiban.

Miközben a novellában Yalom legfontosabb témái sorakoznak fel – az emlékek, a félelem, a szeretet, a gyógyulás – az író vet egy pillantást a tulajdon életére is.

Irvin D. Yalom (1931) orosz zsidó bevándorló szülők gyermekeként született Washingtonban. A Stanford Egyetem pszichiátriaprofesszora, író. A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata, az Egzisztenciális pszichoterápia és a Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek című munkái szakterületének alapművei közé tartoznak. A fikciót, filozófiát és pszichoterápiát ötvöző regényei, A Schopenhauer-terápia és az Amikor Nietzsche sírt világszerte több millió példányban keltek el, és ismertté tették a magyar olvasóközönség számára is.

Irvin D. Yalom—Robert L. Brent

Szólok
a rendőrnek

– részlet –

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Irvin D. Yalom and Robert L. Brent: I’m Calling the Police
HarperCollins, 2009

Fordította Széky János

Copyright © 2009 by Dr. Irvin D. Yalom and Robert L. Berger
First published by HarperCollins
Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency
All rights reserved
Hungarian translation © 2012 by Széky János
Magyar kiadás © 2012 Park Könyvkiadó, Budapest

Elektronikus kiadás, 2016

ISBN 978 963 355 290 2

Szerkesztette Zsolt Angéla
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka
A borítót tervezte Gerhes Gábor
Tördelte Rochlitz Vera
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Ahogy véget ért ötvenéves orvoskari találkozónk záróbankettje, öreg cimborám, Bob Brent, egyetlen még élő barátom az egyetemi időkből, intett nekem, hogy mondana valamit. Bár eltérő szakmai irányba indultunk, ő a szívsebészetnek szentelte magát, én meg beszéddel gyógyítom a megtört szíveket, szoros kötelék alakult ki közöttünk, s tudtam, hogy egy életre. Amikor tehát Bob karon fogott és félrevont, biztos voltam benne, hogy valami fontos dologra készül. Szokatlan volt tőle, hogy megérint. Mi, lélekgyógyászok észrevesszük az ilyesmit. A fülemhez hajolt, és reszelősen suttogta:

– Valami nagyon megbolydult… rám tört a múlt… összeért a két életem, a nappali és az éjszakai. Beszélnem kell veled.

Értettem jól. A magyarországi vészkorszakban töltött gyermekkora óta Bob kettős életet élt: nappal barátságos, elhivatott és fáradhatatlan szívsebész volt, éjszaka iszonyatos emlékek tiportak át az álmain. Nappali életéről mindent tudtam, de barátságunk ötven évében semmit sem árult el nekem az éji életéből. Nem hallottam tőle félreérthetetlen segítségkérést sem: Bob nem nyílt meg, rejtélyes maradt, magába zárta titkait. Most egy másik Bob suttogott a fülembe. Bólintottam: igen, igen. Fontos. És érdekel.

Furcsa volt az is, hogy egyáltalán barátságot kötöttünk az orvoskaron. Brent B betűs volt, Yalom meg Y, már ennek is el kellett volna választania egymástól. Az orvostanhallgatók rendszerint azokkal haverkodnak, akik közel vannak az ábécében: a boncolásra, laboratóriumi és klinikai gyakorlatra betűrend szerint osztják be az embereket, én többnyire az S–Z branccsal voltam: Schelling, Siderius, Werner, Wong, Zuckerman.

Talán Bob szokatlan megjelenése miatt történt. Élénk kék szeme kezdettől vonzott. Sose volt addig dolgom ilyen tragikus, messzire meredő pillantással. Olyannal, amely hívogatja a tekintetemet, de sohasem találkozik vele teljesen. Az arca nem közönséges pónem volt, hanem kubista arc, csupa éles szöglet, hegyes orr, arccsont, még a füle is hegyes. Borotvától karistolt bőre sápadt. Se napozás, gondoltam, se sárgarépa, se sport.

A ruhája gyűrött volt és jellegtelen szürkésbarna (sohasem hordott élénk színt). És mégis vonzott. Az elkövetkező években nemegyszer hallottam nőktől, hogy Bob ellenállhatatlanul rossz megjelenésű. Hogy ellenállhatatlan, az kicsit túlzás, talán inkább attraktív. Bizony, Bob megbabonázott. A vidékies washingtoni középiskolában, ahová jártam, hasonlóval sem találkoztam soha.

A megismerkedésünk? Jól emlékszem, hogyan történt. A kari könyvtárban tanultam, ahol ő Robbins professzor patológiai tankönyvének bibliográfiájához gyűjtött anyagot (e könyvre fényes jövő várt, orvosok nemzedékei tanultak s tanulnak belőle világszerte). Egy este odajött hozzám, és közölte, hogy most már eleget magoltam a másnapi nefrológiavizsgára.

– Nem akarsz egy kis pénzt keresni? – kérdezte. – Túl sok ez a munka, amit Robbinstól kaptam, kéne valami segítség.

Kaptam az ajánlaton. Vérem és spermám eladásából szereztem némi zsebpénzt – hagyományosan ez az orvostanhallgatók gyors bevételi forrása –, máskülönben csak a szüleim támogattak a fűszerüzletük bevételéből.

– Miért pont engem? – kérdeztem.

– Figyeltelek. Neked lehet kapacitásod.

Nemsokára már hetente három vagy négy estét is együtt töltöttünk, a Bostoni Egyetem Orvostudományi Könyvtárában dolgoztunk dr. Robbinsnak, vagy a lakásomon beszélgettünk, vagy tanultunk. Illetve főleg én tanultam – Bobnak a jelek szerint nem volt rá szüksége. Amellett lekötötte a pasziánsz is, órákon át játszotta egyvégtében, állítólag a New England-i bajnokságra gyakorolt, néha a világbajnokságra.

Kisvártatva megtudtam, hogy háborús menekült, holokauszt-túlélő, aki tizenhét évesen egyedül jutott ki Bostonba hontalanként.

Eltűnődtem, milyen voltam én tizenhét évesen – barátok vettek körül, óvott a családom, főleg a széles nyakkendő érdekelt meg a tánc, amiben ügyetlenkedtem, és a diákegyesületi belviszályok. Naivnak, puhának, petyhüdtnek éreztem magam.

– Hogyan sikerült, Bob? Ki segített? Beszéltél egyáltalán angolul?

– Egy árva szót se. Nyolc itteni osztálynak megfelelő végzettséggel beiratkoztam a Bostoni Latin Gimnáziumba, és egy évvel később már
a Harvardra jártam, aztán mentem tovább az orvoskarra.

– De hogyan? Ha én jelentkezem, biztos nem vesznek föl a Harvardra. És hol laktál? Kinél? Pártfogóknál? Rokonoknál?

– Sokat kérdezel. Egyedül csináltam az egészet, ez a válasz.

Emlékszem, a diplomaosztó ünnepségen körülvett anyám, apám, a feleségem, karján a kisbabánkkal, és a szemem sarkából észrevettem Bobot, amint messze, oldalt, egyedül áll, és lassan hintázik a sarkán, diplomáját szorongatva. Diploma után gyakornok lett, aztán általános sebészeti rezidens, végül tüdő- és szívsebészeti rezidens. A szakosítás befejezésének másnapján szívsebész-főorvosi állást ajánlottak föl neki egy bostoni oktatókórházban, öt évvel később már professzor volt és a szív-tüdő sebészeti tanszék vezetője a Bostoni Egyetemen. Tébolyult ütemben publikált, fáradhatatlanul tanított és operált. Ő volt a világon az első, aki úgy ültetett be részleges műszívet, hogy a beteg hosszú távon életben maradt. És mindezt egy szál egyedül – mindenkijét elveszítette a vészkorszakban.

De a múltjáról nem volt hajlandó mondani semmit. Feszített a kíváncsiság, hiszen senki mást nem ismertem, aki személyesen megélte a táborok borzalmát, de valahányszor kérdezősködtem, ő elintézte azzal, hogy lehordott mindenféle kukkolónak… … …

park_logo

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos
ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License