Borítószöveg

Irvin D. Yalom, az emberi lélek feltárásának mestere, a „kétszemélyes terápia” elkötelezett híve, akinek hitvallása, hogy a terapeutának a pácienssel együtt kell fejlődnie és változnia, fenekestül felfordítja elképzeléseinket a páciens- terapeuta viszonyról.

Ezúttal hat, részint saját klinikai tapasztalataiból merített, részint fiktív történetet írt, amelyekben aprólékos részletességgel, magabiztos nyelvi kifejezőerővel mutatja be szereplőit, egykori pácienseit, akik nemcsak a terapeuta álmaiba és gondolataiba fészkelik be magukat, de az olvasó számára is emlékezetesek maradnak.

Miközben Yalom betekintést enged a terapeuta szívének és elméjének legmélyebb bugyraiba, arra hívja fel a figyelmet, hogy törékeny és egyedi kapcsolataink végtelen lehetőségek tárházai, megváltozni, önmagunkat jobban megismerni és megérteni pedig soha nem késő.

„Yalom, ellentétben más pszichoterapeutákkal, annyira ért a történetmeséléshez, hogy az ember könnyen elfeledkezik róla: amit olvas, az hetek, hónapok, sőt évek terápiás munkájának irigylésre méltóan őszinte, megragadó stílusú összegzése.”

Times Literary Supplement (London)

„Irvin Yalom ezekben a nagyszerű pszichoterápiás mesékben megcsillantja tapasztalatát, széles körű filozófiai és irodalmi műveltségét és mélységes emberszeretetét. Azzal a szakszerűséggel vonja be az olvasót történeteibe, mint amivel elkötelezi a pácienseit.”

DR. DAVID SPIEGEL, a Határtalan élet szerzője

„Irvin Yalom ironikus, mégis magabiztos gyengédséggel vezet minket a halál peremére, az őrület szélére, a kétségbeesés mélységeibe. Ugyanolyan különleges szerződést köt velünk, olvasóival, mint a betegeivel: teljesen és őszintén feltárja önmagát, így tudunk szembenézni a lét sivár valóságával, így tudunk értelmet és tartalmat adni életünknek. Biztos büszke lenne rá a mama.”

HAROLD RAMIS, a Csak egy kis pánik rendezője, producere

„Irvin Yalom úgy ír a minket megszálló ördögökről, mint egy angyal.”

ROLLO MAY, a William Alanson White Institute analitikusa

„Freudhoz és Oliver Sackshez hasonlóan Yalomban is egy szépíró veszett el. Egy-egy esettanulmányából regényt lehetne írni.”

Washington Post Book World

IRVIN D. YALOM

A magyar macska
átka

PSZICHOTERÁPIÁS MESÉK
– részlet –

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Irvin D. Yalom: Momma and the Meaning of Life: Tales of Psychotherapy.
Harper Perennial, 2000

Fordította Orosz Ildikó

Copyright © 1999 by Irvin D. Yalom
Magyar kiadás © 2013 Park Könyvkiadó, Budapest
Hungarian translation © 2012 by Orosz Ildikó

Elektronikus kiadás, 2016

ISBN 978 963 355 291 9

Szerkesztette Zsolt Angéla
Felelős szerkesztő Tönkő Vera
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka
Tördelte Szeberényi Ferenc
A borítót Gerhes Gábor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Saul Spiro pszichiáter, költő, képzőművész barátomnak, hálával közösen eltöltött negyven évünkért, amely a könyvek, a kreatív kísérletek és a mindenség értelmével kapcsolatos rendületlen kétely jegyében telt.

1
cimdisz
Mama és az élet értelme

Alkonyat. Talán haldoklom. Baljós árnyak az ágyam körül: szívmonitor, oxigéntartály, csepegő infúzió, tekergő műanyag csövek – a halál hírnökei. Lehunyom a szemem, alámerülök a sötétségbe.

Aztán hirtelen kipattanok az ágyból, eltűnik a kórházi szoba, és a Washington melletti, napfényes Glen Echo Vidámpark forgatagában találom magam, ahol évtizedekkel ezelőtt oly sok vasárnapot töltöttem. Hallom a körhinta zenéjét. Beszívom a ragacsos pattogatott kukorica és a sült alma édeskés illatát. Egyenesen előre tartok, ezúttal nem cövekelek le se a jégkrémes kocsinál, se a hullámvasútnál, se az óriáskeréknél, hanem beállok jegyet váltani a szellemvasút pénztára előtt kígyózó sorba. Félelmem kifizetve, várom, hogy egy üres kocsi beforduljon a kanyarban, és zörögve lefékezzen. Beszállok, lehajtom a biztonsági korlátot, amely szorosan az üléshez rögzít, még egyszer, utoljára a körülöttem állók felé pillantok, és ekkor, a bámészkodók egy kis csoportjában meglátom őt.

Mindkét kezemmel integetni kezdek, és hangosan odakiáltok:

– Mama! Mama!

Ebben a pillanatban a kocsi egy rántással elindul, a kétszárnyú lengőajtó kivágódik, engem pedig elnyel a barlang fekete szája. Mielőtt végleg eltűnnék, még hátrahajolok, amennyire bírok, és újra odakiáltok:

– Jól csinálom, mama?

Fölemelem a párnáról a fejemet, és igyekszem elhessegetni az álmot, de az ajkam továbbra is ugyanazt a kérdést formálja: „Mama, mama, jól csinálom?”

Mama azonban két méter mélyen fekszik a földben. Tíz éve halott. Egyszerű fenyőkoporsóban nyugszik az anacostiai temetőben, Washington mellett. Mi maradt belőle? Csontok, gondolom, melyeket minden bizonnyal már tisztára pucoltak a férgek. Talán pár vékony, szürke hajszál, meg némi fényes porc a nagyobb csontok, a comb- és a sípcsont végén. És persze a jegygyűrű. A csontlisztben valahol ott rejtőzik a vékony, finoman megmunkált ezüstgyűrű, amelyet apám a Hester Streeten vásárolt nem sokkal azután, hogy megérkeztek New Yorkba, harmadosztályon, a világ másik végéből, egy oroszországi stetlből.

Igen, rég halott. Tíz éve. Véget ért, elenyészett. Nincs más, csak haj, porc, csont és a vékonyka ezüstgyűrű. De ott leselkedik rám az emlékeimben és az álmaimban.

Miért integetek álmomban anyámnak? Évekkel ezelőtt felhagytam vele. Mikor is? Több évtizede. Talán azon a több mint ötven évvel ezelőtti délutánon, amikor nyolcéves koromban elvitt az apám boltja melletti Sylvan moziba. Rengeteg szabad hely volt a nézőtéren, de ő azért is az egyik, nálam alig egy évvel idősebb környékbeli rosszfiú mellé huppant le.

– Ez a hely foglalt, asszonyom – morogta a fiú.

– Persze, foglalt – vágott vissza gúnyosan anyám, miközben kényelembe vágta magát. – Majd pont te mondod meg, mi, nagylegény? – rikácsolta.

Szerettem volna felszívódni, beleolvadni a párnázott bársonyülésbe. Később, miután elsötétítették a termet, összeszedtem minden bátorságomat, és lassan hátrafordultam. A fiú akkor már ott ült néhány sorral mögöttünk, a barátja mellett. Kétségkívül engem néztek, felém mutogattak. Az egyik az öklét rázta, és a szája hangtalanul formálta: „Ezért még számolunk!”

Anyám elvette tőlem a Sylvan mozit. Ellenséges területté vált. Tiltott zónává, legalábbis világosban. Ezután ha meg akartam nézni valamelyik szombati sorozatot – a Buck Rogers, a Batman, a Zöld darázs meg A Fantom ment –, a vetítés kezdete után surrantam be, és mindig a leghátsó sorba ültem, a kijárat közelébe, hogy a lámpák felkapcsolása előtt kiosonhassak. A mi környékünkön mindennél fontosabb volt, hogy az ember megússza a verést. Ha csak behúztak egyet valakinek, az persze más: egy ütés az állon, és kész. Ha gyomorszájon vágták, felpofozták, belerúgtak vagy megkéselték, sima ügy. De a verés – te jó ég! Sose tudni, hogy végződik, mi marad az áldozatból. Tökéletesen megsemmisül, örökre ráég az „összeverték”-címke.

És mi ez az integetés a mamának? Minek integetek most neki, miután ellenséges érzésekkel gondoltam rá annyi éven át? Hiú volt, parancsolgató, tolakodó, gyanakvó és bosszúálló. Mindenről volt véleménye, pedig mérhetetlenül műveletlen volt (ugyanakkor intelligens, ami még nekem is feltűnt). Soha egyetlen meghitt pillanatunk sem volt. Soha nem voltam rá büszke, soha nem örültem annak, hogy ő az anyám. Vitriolos nyelve volt, apámat és a nővéremet kivéve bárkit képes volt vég nélkül szapulni.

Hanna nénémet, apám testvérét nagyon szerettem: kedvessége, melegsége no meg a ropogós szalonnával bélelt hot dogja és utolérhetetlen rétese (utóbbi receptjét sohasem sikerült megszereznem, mivel a fia nem hajlandó elküldeni – de ez egy másik történet) levett a lábamról. Hannát főként vasárnaponként szerettem. Ilyenkor bezárta kis élelmiszerboltját a Washington közelében lévő katonai kikötőben, ingyenjátékra állította a flippert, és hagyta, hogy órákig játsszak. Sosem tette szóvá, hogy papírgalacsint gyűrtem az asztal első lábai alá, hogy a golyót lefékezve több pontot érjek el. Hanna iránti imádatom rosszindulatú csipkelődésre késztette anyámat. Megvolt a maga Hanna-litániája: csóró, nem fűlik a foga a bolti munkához, nincs üzleti érzéke, a férje faragatlan, nincs benne szemernyi büszkeség, és nem utasít vissza semmilyen használt holmit.

Mama pocsékul beszélt angolul, erős akcentussal, jiddis szavakkal. Soha nem jött el az iskolába szülői értekezletre vagy nyílt napra. Hála istennek! Még a gondolattól is irtóztam, hogy bemutassam neki a barátaimat. Nem volt felhőtlen a kapcsolatunk, megtagadtam, kiabáltam vele, kerültem, kamaszéveim alatt pedig egész egyszerűen nem szóltam hozzá.

Gyermekkorom nagy rejtélye, hogy apám hogyan tudott vele szót érteni. Emlékszem azokra a csodálatos pillanatokra, amikor vasárnap délelőttönként sakkoztunk, és apám jókedvűen énekelte a gramofonról szóló orosz és zsidó dallamokat, még a fejét is ingatta a ritmusra. Előbb-utóbb azonban felcsattant mama hangja:

– Gevalt, Gevalt, elég legyen! Vej iz mír, elég legyen ebből a zenéből, elég a hangzavarból!

Apám szó nélkül felállt, kikapcsolta a gramofont, és csendben sakkoztunk tovább. Hányszor fohászkodtam, bárcsak egyszer, egyetlenegyszer lekeverne egyet anyámnak!

Akkor most mi ez az integetés? És miért kérdezem tőle életem alkonyán, hogy jól csinálom-e. Lehetséges – és már a gondolat is letaglóz –, hogy egész életemben e szánalmas asszony elvárásainak igyekeztem megfelelni? Miközben folyvást menekülni, függetleníteni próbáltam magam a múlt árnyaitól: stetl, harmadosztály, gettó, tallisz, kántálás, fekete kaftán és zöldségesüzlet… Egész életemben a szabadságért és a személyes fejlődésért kepesztettem. Létezik, hogy mégsem sikerült elszakadnom sem a múltamtól, sem az anyámtól?

Mennyire irigylem azokat a barátaimat, akiknek szerető, szívélyes és támogató anyjuk van. És milyen különösnek tartottam, hogy ők nincsenek az anyjukhoz láncolva, nem hívogatják állandóan telefonon, nem látogatják meg, nem álmodnak vele, még csak nem is gondolnak rá sűrűn. Nekem ellenben napjában többször kell őt száműznöm a gondolataimból, és még ma, tíz évvel a halála után is gyakran nyúlok reflexszerűen a telefonhoz, hogy feltárcsázzam.

Persze az eszemmel mindent értek. Számtalan egyetemi előadást tartottam a témában. A pácienseimnek remekül el tudom magyarázni, hogy a bántalmazott gyermekek többsége nehezen tudja függetleníteni magát diszfunkcionális családjától, míg a szerető szülőről való leválás lényegesen kevesebb konfliktussal jár. Elvégre a jó szülő hagyja a gyereket elmenni.

Érteni értem, de egyáltalán nincs ínyemre. Nem szeretem, hogy anyám mindennap meglátogat. Gyűlölöm, amiért gyökeret eresztett az elmémben, és képtelen vagyok kitépni onnan. De leginkább az bosszant, hogy életem végén is kényszeresen kérdezem: „Mama, jól csinálom?”

Gyakran gondolok agyonzsúfolt székére a washingtoni nyugdíjasotthonban. Eltorlaszolta a fél bejáratot, kis asztalkák vették körül, melyeken ott tornyosultak a könyveim, mindegyikből legalább egy, de inkább több példány. Több mint egy tucat könyvet írtam, és mama legalább két tucat külföldi kiadást is őrzött, úgyhogy a kupac vészesen magasra nőtt. Gyakran elképzeltem, hogy egy közepes földrengés elegendő volna, hogy anyámat nyakig betemessék egy szem fiacskájának könyvei.

Akármikor látogattam meg, mindig a székben üldögélt, ölében két-három könyvem hevert. Lapozgatta, szagolgatta, simogatta őket – mindenfélét csinált velük, de el sohasem olvasta őket. Ekkor már jóformán vak volt. De mielőtt megromlott a látása, azelőtt sem értette őket: egész életében mindössze egy tanfolyamot végzett el, mely az amerikai állampolgárság megszerzéséhez kellett.

Író vagyok. És mama nem tud olvasni. Mégis tőle várom, hogy értékelje életművemet. De hogyan is ítélhetné meg? Az illatuk és súlyuk, a védőborítójuk tapintása alapján? Lelkiismeretes kutatómunkámról, a meglóduló ihlet perceiről, a gondolatok pontos és könnyed mondatokba rendezése iránti igényességemről mit sem tudott.

Mi az élet értelme? Az én életemé. Az anyám asztalán imbolygó könyvtorony darabjai nagyratörő válaszokat kínáltak az efféle kérdésekre. „Értelemkereső lények vagyunk, akiknek fel kell dolgozniuk azt a kényelmetlen érzést, hogy egy eredendően értelem nélküli univerzumban léteznek” – írom egy helyen. Majd: „A nihilizmus elkerülése végett kettős feladat áll előttünk: először ki kell találunk vagy fel kell fedeznünk magunknak egy élethosszig tartó, értelmes feladatot. Később mindent megteszünk, hogy elfelejtsük a kitalálás aktusát, és meggyőzzük magunkat arról, hogy az értelmet adó feladatra véletlenül bukkantunk, és annak tőlünk független, valódi léte van.”

Én látszólag értékítélet nélkül elfogadok minden egyéni megoldást, titokban azonban bronz, ezüst és arany fokozattal értékelem a különböző életstratégiákat. Egyeseket a bosszú és a győzni akarás hajt; mások kétségbeesnek, békéről, különállásról és fájdalommentes életről álmodoznak. Megint mások a siker, a gazdagság, a hatalom vagy az igazság bűvöletében élnek. Akad, akinek a személyisége feloldódik egy nemes ügy vagy egy másik lény – egy szeretett személy vagy az isteni lényeg – szolgálatában; és van, aki a lét értelmét az alázatban, az önmegvalósításban vagy a kreatív önkifejezésben találja meg.

Szükségünk van a művészetre, hogy ne pusztuljunk bele az igazságba, írja Nietzsche. Ezért én a magam részéről a kreativitást tartom az Arany Ösvénynek, és egész életemet, minden tapasztalatomat és elgondolásomat afféle belső komposztálóvá alakítottam, amelyből időről időre megpróbálok valami új és csodálatos dolgot teremteni.

Az álmom azonban másról szól. Azt üzeni, hogy életcélom az, hogy elnyerjem halott anyám tetszését.

Ez az álombeli vád erősebb annál, hogy ne vegyek róla tudomást, és túlságosan nyugtalanító ahhoz, hogy elfelejtsem. De megtanultam már, hogy az álmok nem megfejthetetlenek és nem megváltoztathatatlanok. Életem legnagyobb részét az álomszövésnek szenteltem. Tudom, hogyan kell megszelídíteni, szétszedni és újra összerakni őket. Tudom, hogyan kell kisajtolni titkaikat.

Így hát engedem, hogy fejem visszahulljon a párnára, újból elalszom, és visszaálmodom magam abba a pillanatba, amikor magával ragad a szellemvasút kocsija.

A kocsi egy rántással lefékez, és nekitaszít a biztonsági korlátnak. A következő pillanatban elindul visszafelé, lassan kihátrál a kétszárnyú lengőajtón, és újra ott áll a napfényes vidámpark közepén.

– Mama! Mama! – kiabálok, és mindkét kezemmel integetek. – Jól csinálom?

Anyám meghallja a kiáltásomat. Látom, amint jobbra-balra taszigálva az embereket, átvág a tömegen. „Ojvin, micsoda kérdés!” – mondja. Felemeli a biztonsági korlátot, és kisegít a kocsiból.

Ránézek. Ötven–hatvan év körüli, erőteljes, zömök asszony, fafogantyús, hímzett, tömött bevásárlótáskáját könnyedén cipeli. Háziruhában van, de tudomást sem vesz róla, felszegett állal sétál, és gyönyörűnek hiszi magát. Látom az ismerős, húsos felkart, a térd fölött rögzített gyűrött harisnyát. Ad egy nagy, nedves puszit. Úgy teszek, mintha élvezném.

– Ügyes vagy. Ki kívánhatna ennél többet? Az a sok könyv! Büszke vagyok rád. Bárcsak apád is láthatná.

– Hogy érted azt, hogy ügyes vagyok, mama? Honnan tudod? Hiszen el se tudod olvasni, amit írtam, a szemed…

– Tudom, amit tudok. Nézd csak ezt a sok könyvet – kinyitja a bevásárlótáskát, kiveszi két könyvemet, és gyöngéden magához szorítja. – Nagyszerű könyvek. Csodálatos könyvek!

Idegesít, ahogy a könyveimhez nyúl.

– Az számít, ami bennük van. Lehet, hogy az egész értelmetlen.

– Ojvin, ez nariskejt… ostobaság. Csodálatos könyvek!

– Mindenhová magaddal cipeled őket, még a vidámparkba is? Ereklyét csinálsz belőlük. Nem gondolod, hogy…

– Téged mindenki ismer. Az egész világ. A fodrászom is azt mondja, hogy a lánya a te könyvedből tanul az iskolában.

– A fodrászod? Ez a legfőbb bizonyíték?

– Mindenki ismer, mondom, mindenki. Miért baj, hogy ezt mondom?

– Mama, nincs jobb dolgod? Miért nem töltöd a vasárnapot a barátaiddal: Hannával, Gertie-vel, Lubával, Dorothyval, Sammel vagy Simon bátyáddal? Egyáltalán, mit csinálsz itt, a vidámparkban?

– Szégyellsz engem? Mindig is szégyelltél. De hát hol máshol lehetnék?

– Csak azt szeretném mondani, hogy mindketten felnőtt emberek vagyunk. Én is elmúltam már hatvan. Azt hiszem, ideje, hogy saját álmaink legyenek.

– Mindig is szégyelltél.

– Nem ezt mondtam. Nem is figyelsz rám.

– Mindig azt képzelted, hogy ostoba vagyok. Hogy semmit sem értek.

– Nem ezt mondtam. Csupán azt, hogy te sem tudhatsz mindent. Arról van szó…

– Miről? Fejezd be, ha már elkezdted. Úgyis tudom, mit akarsz mondani.

– Na, mit?

– Nem, Ojvin, te mondd ki. Ha én mondom, úgyis kijavítasz.

– Csak arról van szó, hogy nem figyelsz rám. Hogy olyasmiről van véleményed, amiről fogalmad sincs.

– Még hogy nem figyelek rád. Én nem figyelek, ugye? Mondd csak, Ojvin, te figyeltél rám valaha? Mit tudsz te rólam egyáltalán?

– Igazad van, mama. Egyikünk sem figyelt túlságosan a másikra.

– Nem, Ojvin, én figyeltem. Minden este, amikor hazajöttem a boltból, a csendet hallgattam, mert te arra sem vetted a fáradságot, hogy fölgyere az emeletre. Még csak nem is köszöntél. Soha nem kérdezted, nehéz napom volt-e. Hogyan figyelhettem volna rád, ha nem is szóltál hozzám?

– Valami megakadályozott benne; ott volt köztünk az a fal.

– Fal? Miket mondasz az anyádnak! Fal. Én építettem talán?

– Nem ezt mondtam. Csak azt, hogy fal volt közöttünk. Tudom, hogy hátat fordítottam neked. Hogy miért? Hogyan emlékeznék már rá? Hiszen ötven éve történt, mama, csak arra emlékszem, hogy minden egyes szavadat rosszallásként éltem meg.

– Vos? Rossz állás?

– Kritika. Távol kellett tartanom magam a kritikádtól. Akkoriban épp elég rosszul éreztem magam, nem hiányoztak a megjegyzéseid.

– Ugyan miért érezted magad rosszul? Apád és én csak azért gürcöltünk a boltban, hogy te tanulhass. Késő éjszakáig dolgoztunk. Hányszor hívtál fel, hogy vigyek neked haza ezt vagy azt! Ceruzát, papírt. Emlékszel Alre? Ő árulta a szeszes italt, egyszer megvágták az arcát egy rablásnál.

– Persze, hogy emlékszem rá, mama. A seb végighúzódott az egész orrán.

– Nahát. Általában Al vette fel a telefont, és hangosan átkiabált a zsúfolt üzleten: „A király az. Őfelsége van a telefonnál, vegyenek neki ceruzát. Szüksége volna füzetre is!” Al rettentő féltékeny volt, ő soha semmit nem kapott a szüleitől. De engem nem érdekelt, mit beszél. Pedig igaza volt: úgy bántam veled, mint egy királlyal. Akár éjjel, akár nappal hívtál, bármennyi vevő volt, magára hagytam apádat a boltban, és szaladtam Menschék filléres áruházába. Bélyeg is kellett, meg füzet és tinta. Később golyóstollak. A ruháid örökké tintafoltosak voltak. Úgy bántam veled, mint egy királlyal. És nem kritizáltalak.

– Mama, végre beszélgetünk, és ez jó. Ne vádaskodjunk. Próbáljuk inkább megérteni egymást. Én azt mondom: úgy éreztem, hogy kritizálsz. Tudom, hogy másoknak jókat mondtál rólam. Kérkedtél velem. De szemtől szembe egy jó szavad sem volt.

– Ojvin, nem volt könnyű veled beszélgetni akkoriban. És nem csak nekem, másnak se. Mindent tudtál. Mindent olvastál. Talán egy kicsit tartottak is tőled az emberek. Még én is. Verveisz, ki tudja? De hadd mondjak valamit: nekem nehezebb volt, mint neked, Ojvin. Egyrészt te soha nem mondtál rólam semmi szépet. Vezettem a háztartást, főztem rád. Húsz éven át etted a főztömet. Tudom, hogy ízlett! Hogy honnan? Hát onnan, hogy a tányérok és a tálak mindig kiürültek. Mégsem szóltál semmit. Egy árva szót se, soha. Így van?

Szégyenemben lehajtom a fejem.

– Másrészt, a hátam mögött se dicsértél. Te legalább tudtad, milyen büszke vagyok rád. Én viszont tisztában voltam vele, hogy szégyellsz. Mindig is szégyelltél, szemtől szembe is és a hátam mögött is. Szégyellted rossz angoltudásomat, az akcentusomat. Mindent, amit nem tudtam vagy rosszul tudtam. Hallottam, hogyan gúnyolódtok rajtam a barátaiddal, Julie-vel, Shellyvel meg Jerryvel. Mindent hallottam, érted?

Még lejjebb hajtom a fejemet.

– Semmi nem kerülte el a figyelmedet, mama.

– Honnan is tudhatnám, mi van a könyveidben? Jártam volna én iskolába, ha tehettem volna. Mi mindenre használhattam volna az eszemet, széjchel! Oroszországban a stetlben csak a fiúk tanulhattak, én nem.

– Tudom, mama, tudom. Biztos, hogy legalább olyan jó tanuló lettél volna, mint én, ha járhattál volna iskolába.

– Apámmal és anyámmal együtt érkeztem ide, hajón. Épphogy húszéves voltam. A hét hat napján egy varrodában dolgoztam. Napi tizenkét órát. Reggel héttől este hétig, néha nyolcig. Hajnali ötkor elkísértem apámat az újságosstandhoz, hogy segítsek neki kipakolni az újságokat. A bátyáim soha nem segítettek. Simon könyvelőiskolába járt. Hájmi taxisofőr lett, sosem láttuk otthon, és soha nem adott haza egy vasat sem. Aztán hozzámentem apádhoz, Washingtonba költöztünk, és amíg meg nem öregedtem, gürcöltem mellette a boltban, napi tizenkét órát, ráadásul takarítottam meg főztem rátok. Aztán megszületett Jane, akivel soha semmi gond nem volt. Majd jöttél te. És nem voltál könnyű eset. Látástól vakulásig dolgoztam. Láttad! Tudtad! Hallottad, ahogy föl-le rohangálok a lépcsőn. Vagy tévednék?

– Tudom, mama.

– Amíg csak éltek, támogattam Bubbát és Zejdét. Semmijük sem volt, csak az a néhány garas, amit apám az újságárusítással keresett. Később nyitottunk neki egy édességboltot, de nem dolgozhatott, mert a férfiaknak folyton imádkozniuk kell. Emlékszel Zejdére?

Bólintok.

– Halványan, mama.

Négy-öt éves lehettem, emlékszem a savanykás szagú bronxi lakásra… öt emelet magasból dobáltam a csirkéknek a hátsó udvarba a kenyérmorzsát meg a sztaniolgalacsinokat… nagyapám fekete ruhában, fekete kipában, karját és homlokát fekete szíjjal körültekerve jött-ment, húslevestől maszatos, fehér szakálla alatt imákat morzsolva. Nem értettük egymást, mert ő csak jiddisül beszélt, de időnként erősen arcon csípett. Mindenki más naphosszat dolgozott: Bubba, Léna néném és anyám fel-le futkosott a lépcsőn, rakodtak, főztek, csirkét pucoltak, halat tisztítottak, takarítottak. Zejde a kisujját sem mozdította. Csak ült és olvasott naphosszat. Mint egy király.

– Havonta egyszer felültem a New York-i vonatra, és ennivalót meg pénzt vittem nekik. Később, amikor Bubba otthonba került, én fizettem az elhelyezéséért, és kéthetente meglátogattam, emlékszel, néha magammal vittelek vonatozni. Ki segített még a családból? Senki! Simon bátyám hébe-hóba felbukkant, és vitt neki egy üveg Seven upot, én meg legközelebb hallgathattam Simon bácsi csodálatos Seven upját. Még akkor is az üres palackot szorongatta, amikor már semmit nem látott. De nemcsak neki segítettem, hanem mindenkinek a családban: a bátyáimnak, Simonnak és Hájminak, Léna húgomnak, Hanna néninek, a zöldfülű Abe bátyádnak, akit én hoztam ki Oroszországból. Mindenkinek! Az egész családot a mi kis koszos, schmutzig zöldségesboltunk tartotta el! Nekem soha senki nem segített. És soha senki nem mondott köszönetet.

Nagy levegőt veszek, és kimondom:

– Köszönöm, mama. Köszönöm.

Nem is olyan nehéz. Miért került ez ötven évembe? Megfogom a karját, talán életemben először. A húsos részt a könyöke felett. Puha és meleg, mint a langyos kichl tésztája sütés előtt.

– Emlékszem, amikor Jane-nek és nekem Simon bácsi Seven upjáról meséltél. Nehéz lehetett.

– Nehéz? Nekem mondod. Néha a kichl mellé itta a Seven upot. Tudod, milyen nagy munka a kichl készítése – ő meg kizárólag a Seven upról áradozott!

– Jó, hogy végre beszélgetünk, mama. Most először. Talán mindig is erre vágytam, ezért gondolok rád ilyen sokat, és ezért jelensz meg az álmaimban. De lehet, hogy eztán másképp lesz.

– Hogyan másképp?

– Lehet, hogy eztán majd jobban önmagam tudok lenni, és képes leszek életcéljaim megvalósítására összpontosítani.

– Le akarsz rázni?

– Dehogy, illetve… nem rossz értelemben. Neked is ugyanezt kívánom. Szeretném, hogy végre nyugodtan pihenhess.

– Pihenhessek? Láttál te engem valaha pihenni? Apád egész nap szunyókált. Láttál te engem valaha szunyókálni?

– Úgy értem, jó lenne, ha neked is volnának az életben saját céljaid, ehelyett – mondom a bevásárlótáskára bökve. – A könyveim helyett. És fontos, hogy nekem is meglegyenek a saját céljaim.

– De hiszen épp ezt magyarázom – feleli, és átteszi a táskát a másik kezébe –, hogy ezek nem csak a te könyveid. Hanem az enyémek is.

A karja, amelybe még mindig kapaszkodom, hirtelen lehűl, és én elengedem.

– Hogy érted azt, hogy legyenek az életben saját céljaim? – folytatja. – Ez az én életcélom. Érted meg a könyveidért dolgoztam. Egész életemben ezekért a könyvekért güriztem.

Belenyúl a táskába, és kivesz két másik könyvet. Összehúzom magam, megrémülök, hogy mindjárt felemeli és körbemutogatja a kisebbfajta tömegnek, amely körénk gyűlt bámészkodni.

– Még most sem érted, mama: te meg én két külön személy vagyunk, nem vagyunk egymáshoz kötözve. Ez a felnőtté válás lényege. Pontosan erről írok a könyveimben. Szeretném, hogy minden gyermek képes legyen felnőni, a saját gyerekeim és az összes többi. Hogy ne legyenek senkihez odaláncolva.

– Vosz mejnen, odatáncolva?

– Nem odatáncolva, odaláncolva. Vagyis hogy szabadok és függetlenek legyenek. Nem értjük egymást, mama. Akkor másképp fogalmazok: ezen a világon minden ember eredendően magányos. Ezt nem könnyű feldolgozni, de így van. Szeretném, ha saját gondolataim és álmaim lehetnének. Ahogy neked is. Azt szeretném, hogy ne jelenj meg többé az álmaimban, mama!

Vonásai megkeményednek, és egy lépést hátrál. Gyorsan hozzáteszem:

– Nem azért, mert nem szeretlek, hanem mert szerintem így helyes. Mindkettőnknek jobb lenne. Jó volna, ha te is megtalálnád az életben a saját álmaidat. Biztos vagyok benne, hogy érted, mire gondolok.

– Ojvin, te még mindig azt hiszed, hogy én semmit sem értek, te viszont mindent. De én is tudok ezt-azt az életről. És a halálról. Jobban ismerem a halált, mint te, elhiheted. És sokkal jobban tudom, mi a magány.

– De mama, nem nézel szembe a magánnyal. Most is itt vagy velem. És nem tágítasz. Az én gondolataim között barangolsz. Betolakodsz az álmaimba.

– Nem, fiacskám.

„Fiacskám” – ötven éve nem mondta ezt nekem. Már el is felejtettem, hogy ő és apám gyakran szólítottak így.

– Nem úgy van, ahogy te gondolod, fiacskám – folytatja. – Vannak dolgok, amiket nem értesz, amiket a visszájukról látsz. Emlékszel arra az álomra, amiben én a tömegben állok, nézlek, te pedig integetsz, és azt kérdezed tőlem, hogy ügyes vagy-e?

– Persze hogy emlékszem az álmomra, mama. Azzal kezdődött ez a beszélgetés.

– A te álmoddal, mi? Hát erről beszélek, valamit nagyon félreértettél, Ojvin. Azt hiszed, én jelentem meg a te álmodban. Pedig ez nem a te álmod, fiacskám, hanem az enyém. Az anyáknak is lehetnek álmaik.

Utószó

Valóság vagy fikció mindaz, amit ebben a hat terápiás mesében elbeszélek? Az első (Mama és az élet értelme) önéletrajzi ihletésű fantázia, vagyis az álom és a benne szereplő események valóságosak, a párbeszédek azonban kitalációk. A következő három történet (Déli vigasz, Gyászterápia: hét lecke haladóknak, Utazások Paulával) valós, a fikció szerepe csupán annyi, hogy megőrizze a szereplők inkognitóját. Az utolsó két novellát megtörtént események ihlették (Kettős megvilágítás, A magyar macska átka), ezek köré építettem föl a teljes egészében kitalált történetet.

Ugyanakkor nem szabad elfelejteni, hogy a fikció és a valóság éles szembeállítása meglehetősen problematikus. Minden fikciónak van némi igazságtartalma, és minden történet, legyen bármennyire igaz, voltaképpen hazugság, hiszen rengeteg részletet elhallgat. Én például minden esetben figyelmen kívül hagytam a terápiás ülések hétköznapi eseményeit. Vissza kellett fognom magam az esettanulmányok ismertetésekor, egyrészt a drámai hatás kedvéért, másrészt a helyes nézőpont miatt. Ahogy Nietzsche fogalmazott, vakká kell válnunk sok minden iránt, hogy megpillanthassuk az egyetlent. Vagyis annak érdekében, hogy a dolgok mélyén megbúvó igazságot feltárjuk, meg kell szabadulnunk a látásunkat elhomályosító és a figyelmünket elterelő jelenségektől. A fókusz leszűkítése a történetmesélés alapvető hazugsága, és célja mindig az, hogy tisztább, árnyaltabb képet kapjunk a valóságról.

Miért éppen ezeket a történeteket írtam meg? Ahogy írói munkásságom során mindig, ezúttal is két ellentétes erő munkált bennem. A tudattalan erők, a primitív, önös motivációk és múltam eltemetett emlékei, amelyek kifejezési formát kerestek, toltak előre; a jövő, kitűzött céljaim és ideáljaim, illetve a közönség tanításának és szórakoztatásának vágya pedig húzott vissza. E hat történetben kevésbé a toló-, mint inkább a húzóerőkre koncentrálok, mivel ez irányú motivációim könnyebben hozzáférhetők, és egyébként is, jobb ízlésre vallanak.

A Mama és az élet értelme egy álomból eredeztethető, amelyet pontosan írok le az első bekezdésekben. Amikor felébredtem ebből az álomból, egész nap motoszkált bennem az álombeli mondat: „Jól csinálom, mama?” Megborzongtam a képtől, mely tele volt lehetőséggel, és számos kérdést vetett fel az élet értelmével kapcsolatban. Leültem a számítógép elé, hogy rögzítsem gondolataimat, de valami egészen váratlan dolog történt. Elfogott az a különös érzés, amikor egy író csupán közvetítője, lejegyzője egy magától kibomló, önmagát író történetnek.

A tolóerő ebben az esetben egyértelműen az anyám szellemével folytatott párbeszéd, ami a valóságban soha nem játszódott le köztünk, és a múlt kínzó, lezáratlan ügyeinek feloldását szolgálta. Ugyanez a téma visszhangzik, bár kevésbé közvetlen formában, az Utazások Paulával és a Déli vigasz című elbeszélésekben – csatlakozom azon írók hosszú sorához, akik szemrebbenés nélkül használják fel műveiket saját konfliktusaik feldolgozására. Még Hemingway is – aki nem volt a pszichoterápia nagy rajongója, és rendszeresen becsmérelte a „meddő, kificamodott gondolkodású” terapeutákat – elismerte, hogy Corona írógépe a pszichológusa.

Az Utazások Paulával című történet dicshimnusz egy nagyszerű asszonyról, visszaemlékezés a haldoklókkal folytatott munkám tanulóéveiről, és útmutató a rákbetegekkel foglalkozó kollégák számára. Emellett történeti dokumentáció a világ első, rákbetegekből álló pszichoterápiás csoportjáról. Napjainkban már megszokottak az ilyen csoportok11, de annak idején Paula meg én úttörőknek számítottunk. A szakmabeli olvasók további információkat találnak a csoportok működéséről Egzisztenciális pszichoterápia12 című könyvemben. Ezt egyébként mindenkinek ajánlom, aki érdeklődik azok iránt a kérdések iránt, amelyeket a Mama és az élet értelme című kötetben és más könyveimben is érintek, jelesül: Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek13, Amikor Nietzsche sírt14, Lying on the Couch (A kanapén fekve). Bár ennek az irodalmi munkásságom hátteréül szolgáló kézikönyvnek a témája súlyos, reményeim szerint mégis olvasmányos, hiszen igyekeztem kerülni a szakzsargont. Sok terapeutakollégám az élet fontos kérdéseit firtató pácienseinek is ajánlotta már ezt a könyvet.

A kötet harmadik novellája, a Déli vigasz arról szól, miféle vigaszt nyújthat az, ha idealizálunk egy másik embert, és milyen korlátai vannak ennek a folyamatnak a magunk és az idealizált másik számára. A kórházi terápiás csoportok akut, gyorsan változó környezetet jelentenek. A történetben arra is kitérek, hogy milyen radikális változásokat követelnek meg napjainkban a kórházi kezelések költségcsökkentésére irányuló törekvések. Kórházi csoportok vezetésekor át kell alakítanunk az értékrendünket, be kell rendezkednünk arra, hogy csak kevesebb eredményt lehet elérni, és a rövid, személytelen találkozások során igyekeznünk kell a lehető legtöbb segítséget megadni. Mindez egyáltalán nem egyszerű az ambiciózus célokhoz és jóval intimebb terápiás kapcsolathoz szokott terapeuta számára; sokan elkövetik azt a hibát – mint jómagam is ebben a történetben –, hogy hagyják előtérbe kerülni saját, grandiózus megmentési fantáziáikat. (Az akut kórházi fekvőbetegcsoportok vezetéséről további információ található Inpatient Group Psychotherapy [Basic Book, 1983; Kórházi fekvőbetegek csoport-pszichoterápiája] című kézikönyvemben.)

A leghosszabb és legkomplexebb írás – a Gyászterápia: hét lecke haladóknak – egy terápiás kezelés torzítás nélküli elbeszélése, amely rengeteg pszichoterápiás témát érint (természetesen itt is elhagytam a prózai részleteket, és megváltoztattam főszereplőm személyes adatait). A terapeuta mint diák és a páciens mint tanár motívuma már az Utazások Paulával című írásban is megjelent, itt azonban részletesen kifejtem.

Huszonöt évvel ezelőtt egy londoni klinikán töltöttem tanulmányi szabadságomat. Egy híres brit csoportterapeutával dolgoztam, aki a legszomorúbb pszichoterápiás történetet mesélte el, amelyet valaha hallottam. Beszámolt egy terápiás csoportról, amelynek tagjai közül többen már tíz éve jártak a csoportba. Egyszer egy ülésen áttekintették a csoport fejlődését, és arra a következtetésre jutottak, hogy minden csoporttag jelentős változáson ment keresztül – kivéve magát a terapeutát, aki saját állítása szerint egy évtized alatt semmit se változott. A professzor csillogó szemmel rám nézett, és az asztalon dobolva tanáros hangsúllyal kijelentette: „Fiacskám, ez ám a jó technika!”

Mindig elszomorodom, amikor ez az eset eszembe jut, mert egy alapvető félreértésen alapul. E szerint a terapeuta valamiféle szerelő, aki helyrerakja a tudat gépezetét, de ő maga kívül marad a folyamaton; vagy egy másik hasonlattal élve, olyan semleges katalizátor, aki előmozdítja a változást, de a saját személye érintetlen marad a kémiai reakció során. Ezek a téves elképzelések figyelmen kívül hagynak egy sor, a terápiás változással kapcsolatos vizsgálati eredményt. Ma már kutatások igazolják azt az axiómát – és az axióma egyáltalán nem erős kifejezés! –, hogy maga a terápiás kapcsolat az, amely gyógyítóan hat. A terápiás változás valódi, hiteles, kölcsönös elkötelezettség eredménye. A terapeuta változást indít el a páciensben, és a folyamat során maga is változik. A jó terapeuta örök tanuló, aki az önmegismerés véget nem érő útját járja. Képes levenni az autoritás álarcát, hiszen saját bőrében érzi magát a legnagyobb biztonságban, és valóságos áldásként tekint az olyan rendkívül intelligens, érzékeny és nagy kihívást jelentő páciensre, mint Irene.

Ez a kötet egzisztencialista megközelítés keretében született. Legfontosabb állítása, hogy a páciensek jelentős része azért kerül válságos helyzetbe, mert valamilyen formában szembekerül a lét végső kérdéseivel. A klinikai gyakorlat során a legfontosabb kérdések a halál, az elszigetelődés, a szabadság és az értelmetlenség – ezekkel a témákkal foglalkozom az Egzisztenciális pszichoterápia című könyvemben is. Mivel ezek az ember egyetemes félelmei, a terapeuta nem tehet úgy, mintha csupán a páciensek problémájáról volna szó. Nem „nekik”, hanem „nekünk”, közösen kell foglalkoznunk ezekkel a kérdésekkel, hiszen végzetünk közös. Ezért páciens és terapeuta viszonyában sokkal találóbb az útitárs metafora, magam is ennek híve vagyok a terápiás munkában.

Irene-nel nem sokkal azután ismerkedtem meg, hogy befejeztem egy hároméves kutatást, amelyben munkatársaimmal nyolcvan, házastársát elvesztő személy klinikai terápiáját és változását követtük nyomon.15

Kutatási tapasztalatom sokkal kevésbé bizonyult relevánsnak Irene terápiájában, mint hittem. Sőt voltak kifejezetten hátráltató momentumok, amikor Irene joggal érezte, hogy előzetes tapasztalataim akadályozzák azt, hogy tiszteletben tartsam az ő saját, egyedi élményeit. A terapeuta akkor hatékony, ha megszabadul a tisztánlátását elhomályosító elvárásoktól és sztereotípiáktól, és ezáltal képes előmozdítani a páciens személyes történetének kibontakozását a terápiás kapcsolatban. Fontos a terápiás technika is. Nemcsak a Gyászterápia: hét lecke haladóknak című írásban, de a többi történetben is hangsúlyozom, hogy a terapeutának arra kell törekednie, hogy minden egyes páciensével sajátos, egyedi terápiás módszert alkalmazzon. Talán túlzásnak hangzik, én azonban komolyan gondolom, hogy a terápiás munkának organikusnak kell lennie: páciens és terapeuta együttesen alakítja ki a terápiát, olyannyira, hogy a közös építkezés a terápia szerves része. Napjainkban a költségcsökkentés jegyében divatba jött a rövid, készen kapott, protokollok által vezérelt terápia. Ez a kedvezőtlen fordulat veszélyezteti a terápiás munkát, mert alapja a személyes fejlődés folyamatának félreértelmezése, és az a téves elképzelés, hogy a terápia lényege az információközlés, illetve a tanácsadás.

Az utolsó két novellában (Kettős megvilágítás, A magyar macska átka) megjelenik Lying on the Couch (A kanapén fekve) című regényem főszereplője, Ernest Lash. Felbukkanása e helyütt azt jelképezi, hogy fiktív írásokról van szó. A Kettős megvilágítás egy „mi lenne, ha” típusú történet. Sok évvel ezelőtt volt egy páciensem, aki két órát utazott a rendelőmbe, ezért rendszeresen magnóra vettem az üléseinket, és odaadtam neki a kazettát, hogy hallgathassa az autóban a következő ülésre jövet. (Rutinszerűen járok így el a messziről érkezőkkel. A páciens hasznosan tölti az utazást, és ráhangolódik a következő ülésre. A terápia hatékonyabb, ha az ülések folytatólagosak, mint ha epizodikusak; jobban szeretem azokat az üléseket, amelyek egymásból következő témákat dolgoznak fel egyre mélyebb szinteken, mint azokat, amelyek kizárólag az elmúlt hét eseményeire fókuszálnak.) Egyik héten elfelejtettem odaadni neki a kazettát. Tizenöt perccel később rájött, és visszajött a rendelőbe, hogy elkérje a szalagot. Következő héten, a rendelőbe jövet meghallgatta a felvételt. Döbbenten hallotta, hogy a kazettán én diktálom magnóra az ülés történéseit, hogy odaadjam a titkárnőmnek, aki leírja a szöveget. (Nem vettem észre, hogy a magnó bekapcsolva maradt.) Amikor a kollégáimnak mesélem ezt az incidenst, mindig szörnyen megrémülnek, hiszen egy ilyen véletlennek katasztrofális következményei lehetnek. Szerencsére a valóságban jól sült el a dolog – a szalag semmilyen felkavaró kijelentést nem tartalmazott, és a terápia zavartalanul folytatódott.

Mi lenne, ha? Mi lenne, ha olyasmi volna a szalagon, ami felzaklatja a pácienst? Vagy mi lenne, ha – és ennél felzaklatóbb tartalmat elképzelni sem lehet – a terapeuta egy szakmai konferenciára készülve a viszontáttételi érzéseit diktálná magnóra – vagyis a pácienssel kapcsolatos legszemélyesebb, sötét, irracionális, dühödt, érzéki, a legkevésbé sem szakmai jellegű érzéseit? E köré a „mi lenne, ha”-helyzet köré építettem fel ezt a novellát.

A Kettős megvilágítás olyan témákat érint, mint a viszontáttétel, illetve az a teória, amely a kauzalitást hangsúlyozza a pszichoterápia szerkezetében. A kauzalitás fogalma azt jelenti, hogy az időben egymást követő eseményeknek ok-okozati összefüggést tulajdonítunk. Ez alapvető, természetes velejárója annak, ahogy az ember a világot érzékeli. A kauzális viszony erősen befolyásolja, hogyan magyarázzuk mások viselkedését – ám a magyarázat gyakran alapjaiban téves. A Kettős megvilágítás azt mutatja be, hogyan rombolják le a kauzalitás szerepét hangsúlyozó elméletet az ok-okozati láncot felborító, láthatatlan események.

Ezek azonban csupán érintőleges témák: a Kettős megvilágítás elsősorban a terapeuta átláthatóságáról szóló rapszódia – hasonlóan korábbi, Lying on the Couch (A kanapén fekve) című regényemhez. Olyan kérdéseket feszegetek benne, amelyektől minden terapeutát kitör a frász. Ha feltesszük, hogy az ideális terápiás kapcsolat valódi és hiteles, akkor nem kell-e a terapeutának valóságos személyként megjelennie a terápiás folyamat során? S ha igen, akkor annyira valóságos legyen-e, mint a terápiás üléseken kívül? Kizárólag a páciensnek kell feltárnia az érzéseit? Mi lenne, ha a terapeuta is feltárulkozna? Vagy, ami még pajkosabb kérdés, mi történne, ha a terapeuta önfeltárása egy különösen szerencsétlen szituációban történne meg?

Amikor terapeutákkal beszélgetek az önfeltárás kérdéséről, láthatóan kényelmetlenül érinti őket a téma, ami részben az önfeltárás fogalmának pontatlan használatával hozható összefüggésbe. A terapeuta önfeltárásának három módja van: a terápia mechanizmusának feltárása, az „itt és most” zajló folyamatok feltárása és a terapeuta magánéletének feltárása.

A terápia mechanizmusának feltárása nem okoz problémát Ernest Lash számára. Gond nélkül feltárja a terápiás megközelítése mögött húzódó érveket, hiszen meggyőződése, hogy a pszichoterápia olyan elementáris, erőteljes folyamat, hogy nincs szükség semmiféle misztifikációra, ragaszkodásra a csodához vagy a tekintélyhez.

A második kategória, az „itt és most” zajló folyamatok feltárása szintén jól megy neki. Nyíltan, azonnal megosztja belső tapasztalatait és érzéseit a páciensével. Az „itt és most” történéseinek feltárása nagy jelentőségű, komplex folyamat, ahogy e könyv több történetéből is kiderül. (Az „itt és most” megközelítés történetietlen: ilyenkor arra koncentrálunk, ami két ember találkozásakor az adott pillanatban – a rendelőben –, a terapeuta és a páciens közötti térben történik.) A terapeuta legfontosabb munkaeszköze a saját személye. A terapeutaképzés talán legnehezebb feladata megtanítani, hogyan tudja a terapeuta „itt és most” értelmes és segítő módon használni a saját személyét a terápiában. Ahhoz, hogy megértsük az „én” helyes használatát – amely a Kettős megvilágítás viszontáttétel-csoportján történt megbeszélésnek a szubtextusa –, fel kell hagynunk a régi, használhatatlan terapeutaszerepekkel: ilyen a terapeuta mint teljesen semleges személy („tiszta lap”); a terapeuta mint fehér köpenyes orvos; a terapeuta mint objektív, nem interaktív, tudós személy. A terápia kétszemélyes kapcsolat, amelyben szükség van interakcióra és ennek az interakciónak a vizsgálatára; az interakció során felmerülő valódi érzésekre és ezek kölcsönös feltárására. Mára számos progresszív pszichoanalitikus intézet felhagyott a „tiszta lap” modellel, és az új felfogást, a valódi, kétszemélyes kapcsolatot részesíti előnyben. Alapvetőnek számít a szakirodalomban és a klinikai vizsgálatokban az „interszubjektivitás” és a „kétszemélyes terápia” fogalma.

Ernest Lash számára a legnagyobb problémát, érthető módon, saját személyes, nem „itt és most” zajló magánéletének a feltárása jelenti. Az utolsó két novellában azt mutatom be, hogy ez a fajta önfeltárás csak annyiban szükséges, amennyiben a terápiát szolgálja. Fontos, hogy a terapeuta szorgalmazza az útitárskapcsolat kialakulását, éreztesse, hogy megérti és tiszteli páciensét, és felállítson egy olyan modellt, amely a lehető legnagyobb mértékben bevonja a pácienst a folyamatba. Ha ezen célok bármelyikét elősegíti az önfeltárás, akkor a terapeutának a hatékonyság érdekében nem szabad megijednie.

Leginkább A magyar macska átka rugaszkodott el a képzelet világába, de még ezt is át- meg átjárják a valós mozzanatok és motívumok. A terapeuta örül, amikor egy fárasztó, kellemetlenkedő páciens úgy dönt, abbahagyja a terápiát; egy páciens untatja a terapeutát, aki éppen ezt a hatást használja fel a terápia alakítására; a terapeuta bosszankodik, amiért páciense megbántott valakit; szeretné helyrehozni a hibát; vannak pillanatok, amikor szem elől téveszti a páciens érdekeit; grandiózus megmentési fantáziákat sző; érzéki vágyat érez páciense életének egyik szereplője iránt; tépelődik, hogy a gyógyításra fölesküdött személy viselkedhet-e magánemberként – mindezekkel a problémákkal magam is megküzdöttem.

Az utolsó, szürreális párbeszédet a terapeuta és a kilencedik életét élő macska között, amikor a terapeuta a halálról értekezik, sokak gondolataiból szőttem. A pszichológus, aki szerint egyesek visszautasítják az élet kölcsönét, hogy elkerüljék a halálnak való tartozást: Otto Rank. Az ókori filozófus, aki azt mondja, hogy ameddig mi létezünk, a halál nincs jelen, mikor pedig a halál megérkezik, mi nem vagyunk többé: Epikurosz. Az idézett orosz író Nabokov, aki a Szólj, emlékezet!16 című önéletrajzi könyvében két egyformán sötét tenger, a születés előtti és a halál utáni sötétség közt felvillanó, ragyogó szikraként jellemzi az életet. Ugyanez a kép megtalálható Schopenhauernél, akit Nabokov kétségkívül ismert.

Minden páciens és szereplő személyes adatait gondosan megváltoztattam, hogy ne legyenek felismerhetők. Az események egy része régen történt, a szereplők közül sokan már nem élnek. Minden érintett, akitől valamilyen mozzanatot vagy álmot kölcsönöztem, olvasta a kézirat kezdeti és végleges változatát, és hozzájárult a közléshez.

Irvin D. Yalom

A szerző jegyzete

Könyvemben egyszerre próbáltam érvényesíteni a mesélő és a tanító szerepét. Amikor ez a két szerep konfliktusba került egymással, és választanom kellett a velős tanítás és a történet drámaiságának fenntartása közt, jóformán mindig a történetet helyeztem előtérbe.

Ha az olvasó további részletek iránt érdeklődik, keresse fel a honlapomat: www.yalom.com. Itt releváns szakirodalmi olvasmánylistát ajánlok, és bővebben kifejtek néhány, e hat történetben is fölmerülő szempontot. Ilyen például a páciens bizalma, a fikció és a valóság elmosódó határa, a terápiás kapcsolat, a történetietlen „itt és most” megközelítés, a terapeuta átláthatósága, az egzisztencialista alapú terápiás megközelítés és a házastárs elvesztésének dinamikája.

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm mindazoknak, akik elolvasták a kéziratot és javaslatokat tettek vagy más módon hozzájárultak annak végleges formájához – név szerint a következőknek: Sara Lippincott; David Spiegel; David Vann; Jo Ann Miller; Murray Bilmes; Ann Arvin; Ben Yalom; Bob Berger; Richard Fumosa; és nővérem, Jean Rose. Ahogy mindig, most is őszinte hálával tartozom feleségemnek, Marilyn Yalomnak, aki végtelenül sokat segített. Köszönet illeti szerkesztőmet, Phoebe Hosst, aki korábbi könyveimhez hasonlóan ezúttal is kíméletlenül ösztökélt, hogy kihozza belőlem írói képességeim maximumát.

Jegyzetek

11 Yalom, I.–Greaves, C.: „Group Therapy with the Terminally Ill.” American Journal of Psychiatry, 134:4, 1977. április, 396–400. o.; Spiegel, D.–Yalom, I.: „A Support Group for Dying Patients.” International Journal of Group Psychotherapy, 28:2, 1978. április; Spiegel, D.–Bloom, J.–Yalom, I.: „Group Support for Metastatic Cancer Patients: A Randomized Prospective Outcome Study.” Archives of General Psychiatry, 38:527–34, 1981. május. (A szerző jegyzete)

12 Irvin D. Yalom: Egzisztenciális pszichoterápia (Existential Psychotherapy). Animula Kft., 2004.

13 Irvin D. Yalom: Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek (Love’s Executioner and Other Tales of Psychotherapy). Animula Kft., 2002.

14 Irvin D. Yalom: Amikor Nietzsche sírt (When Nietzsche Wept). Park Kiadó, 2012.

15 Yalom, I.–Vinogradov, S.: „Bereavement Groups: Techniques and Themes.” International Journal of Group Psychotherapy, 38:4, 1988. október; Yalom, I.–Lieberman, M.: „Bereavement and Heightened Existential Awareness.” Psychiatry, 1992. (A szerző jegyzete)

16 Európa, 2006.

park_logo

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos
ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License