Mary Alice Monroe

NYÁRI FUVALLAT

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Mary Alice Monroe

NYÁRI

FUVALLAT

A mű eredeti címe

The Summer Wind

Copyright © 2014 by Mary Alice Monroe, Ltd.

”The Summer’s End” copyright © 2015 by Mary Alice Monroe, Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Kolláth Nóra

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KOLLÁTH NÓRA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 846 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Kimberly Whalennek és Robert Gottliebnek

Mély hálával tartozom dr. Pat Fairnek, a Nemzeti Éghajlati Adatközpont munkatársának, amiért a mentorom volt, és bátorított; Stephen McCullochnak a Florida Atlantic Egyetem Harbor Branch kutatóintézetétől, valamint Lynne Byrdnek a Mote Tengerbiológiai Laboratórium és Akvárium cetkórházából. Szívből köszönök mindent a Delfinkutató Központ elkötelezett csapatának, különösen Joan Mehew-nak, Mandy Rodrigueznek, Linda Erbnek, Rita Irwinnek, Mary Stellának, Becky Rhodesnak és Sheri Peilochnak. Gratulálok Joan Mehew-nak, amiért elnyerte a sérült katonákat támogató program, a Wounded Warrior Project 2013-as Carry Forward-díját.{1} Noha a könyv némely sorában az olvasók ráismerhetnek a Delfinkutató Központra és a Mote Tengerbiológiai Laboratórium és Akvárium cetkórházára, de a leírt órák és a párbeszédek kizárólag az én fantáziám szüleményei, illetve e két intézmény jóváhagyásával kerültek a kötetbe.

Mint mindig, most is őszinte hálámat és szeretetemet fejezem ki Marguerite Martinónak, Angela May-nek, Kathie Bennettnek, Buzzy Porternek, Ruth Crynsnek és Lisa Minnicknek felbecsülhetetlen támogatásukért.

Hálás köszönetem a Gallery Books Kiadó mesés csapatának: Lauren McKennának, Louise Burke-nek, Jennifer Bergstromnak, Elana Cohennek, Jean Anne Rose-nak, Ellen Channek, Natalie Ebelnek, Liz Psaltisnak, valamint mindenkinek, aki folyamatosan segített a könyv megírása során. Szeretettel és hálával gondolok a Trident Media Group ügynökeire: Robert Gottliebre és Kimberly Whalenre, Sylvie Rosokoffra, Adrienne Lombardóra és Tara Carberryre. Hálás köszönetem Joseph Veltre-nek a Gershnél.

Külön meg szeretném itt említeni a Marjory Wentworth által írt, a Legacy Publicationsnál megjelent Shackles (Béklyók) című gyermekképeskönyvet. A saját, Sullivan’s Island-i házuk kertjében megtalált rabszolgabilincsek csodás története megihletett engem.

Végül szeretetemet és hálámat szeretném kifejezni férjem, Markus iránt, aki a nap bármely órájában sok-sok bögre kávét, néhány pohárka bort, maréknyi mandulát hozott nekem, és a nap huszonnégy órájában rendületlenül bátorított.

Dél-Karolina, Sullivan’s Island, Sea Breeze

Úgy tartják, Charlestonban a július az év legmelegebb hónapja. Ezzel Marietta Muir – vagy ahogyan a családja szeretettel nevezte, nagyi –, aki nyolcvan déli nyarat élt meg, teljesen egyetértett. Zsebkendőjével finoman megtörölte felső ajkát és a homlokát, majd megpróbált elhessegetni egy különösen szemtelen szúnyogot. A déli nyarak forrósággal, magas páratartalommal és bogarakkal jártak együtt. Az idős nőnek mégis a Sullivan’s Island-i lét, a tölgyfa árnyékában pihenés, a jegestea-kortyolgatás, a nagy ritkán a tenger felől fújó szellőre való várakozás jelentette a nyarat. Mélyet sóhajtott. Az ősöreg tölgy olyan messzire és szélesre tárta ágait, hogy Mariettát szinte elringatta védő ölelése. A levegő ma reggel különösen bágyasztó volt, nagyon kínzó, émelyítően jázminillatú, amitől az asszony szemhéja elnehezült, és ő maga majdnem elaludt. Az óceán felől érkező széllökések magukkal hozták a fű édes illatát, és hűsítően felborzolták tarkóján a verejtékes szőrszálakat.

Marietta letette keresztszemes hímzését az ölébe, levette a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét. Átkozott időskor! Sajnálattal vette tudomásul, hogy egyre nehezebben látja, mit és hogyan ölt. Lucille-ra pillantott, aki mellette ült a vendégház üvegezett verandáján. Lucille ezt a lakot nevezte az otthonának. Marietta látta, amint a nő az illatos harmatkása kosár alapja fölé hajolt, amelyen erős kezével, meghatározott minta szerint szőtte a törékeny szálakat, és minden sort szorosan kis legyezőpálma-fonatokkal kötött egymáshoz. Egy kis kupacnyi harmatkása hevert az ölében, míg egy nagyobb halom egy nejlonzsákban, a lábánál feküdt, egy másik zsák mocsárfenyőággal egyetemben. Ahogy Marietta idős társa kezét nézte – aki szeretettel fonta egymásba a különböző szálakat, igazi gyönyörűséget alkotva –, mindez arra emlékeztette, mennyire fontos, hogy elvégezze a nyárra kitűzött feladatát: újra közel kell hoznia egymáshoz és Sea Breeze-hez három unokáját, akik nem is különbözhettek volna jobban egymástól. Az ő nyaraló lányait.

Nagyi halkan sóhajtott magában. Már nem voltak kislányok többé. Dora harminchat éves, Carson harminchárom, Harper pedig huszonnyolc. Mindhárman felnőtt nők. Amikor még kislányokként együtt töltötték a nyarat, igazán közel álltak egymáshoz, ahogy az testvéreknél már csak szokás. Ahogy teltek-múltak az évek, egyre jobban eltávolodtak egymástól, és inkább idegenekké lettek a másik számára, semmint testvérekké. Féltestvérek, javította ki magát Marietta, megborzongva azon, hogy ez a három betű mennyire megváltoztatja az alapszó jelentését. Mintha azáltal, hogy csupán az apjuk volt közös, a lányok között lévő kötelék kevesebbet ért volna. A testvérek testvérek, a vér pedig vér. Júniusban sikerült mindhármukat Sea Breeze-ben marasztalnia. Noha a július még épphogy csak beköszöntött, Carson máris Floridába ment, Dora pedig készült visszatérni Summerville-be. Ami Harpert illeti… a New York-i lánynak északra húzott a szíve.

–  Kíváncsi vagyok, hogy Carson odaért-e már Floridába – jegyezte meg Lucille, fel sem pillantva a munkájából, ujjai sorról sorra pontosan szőtték a mintát.

Nagyi ajka félmosolyra húzódott, és arra gondolt, hogy Lucille és az ő agya mennyire egy srófra járt… már megint. Lucille közel ötven éve került hozzá házvezetőnőnek, amikor Marietta még Charlestonban élt, és éppen az esküvőjére készült. Egy életnyi emléken osztoztak, sikereken és kudarcokon, sokakat láttak megszületni és meghalni, megannyi botrányban és örömben volt részük. Most, hogy már idős hölgyekké értek, Lucille inkább Marietta bizalmasává, mintsem az alkalmazottjává vált. Az igazat megvallva Lucille volt az asszony legjobb barátja.

– Én is éppen ezen tűnődtem – válaszolta nagyi. – Szerintem mostanra már odaért, és épp a hotelban rendezkedik be. Remélem, nem lesz sokáig távol!

– Nem lesz. Carson tudja, hogy mennyire fontos ez a nyár magának, és mihelyt kideríti, hogy mi történt a delfinnel, azonnal visszatér – jelentette ki az asszony, majd az ölébe ejtette a kosarat, és  egyenesen nagyi szemébe nézett. – Carson nem fog csalódást okozni. Bízzon benne!

– Azt teszem! – kiáltott fel nagyi védekezően. – De elég öreg vagyok ahhoz, hogy tudjam: ember tervez, Isten végez. De tényleg, komolyan kérdezem – mondta nagyi idegesen legyintve –, honnan tudhattuk volna előre, hogy egy delfin fenekestől felforgatja majd a nyári terveimet?!

Lucille mély torokhangon elnevette magát.

– Hát, tényleg így tett! Ez a Palack… – Lucille mosolya rögvest lelohadt arcáról, mihelyst kimondta a delfin nevét. – De nem az ő hibája volt, nem igaz? Remélem, Floridában tudnak segíteni azon a szerencsétlen párán!

– Én is remélem. Palack és Carson miatt is – mondta Marietta, majd néhány pillanat múlva hozzátette: – És Nate miatt is.

Aggódott amiatt, hogy Dora fia mennyire rosszul fogadta a delfinnel történteket. A kisfiú magát hibáztatta az egészért, hiszen ő volt az, aki a mólóhoz csalogatta a delfint, az állat pedig miatta gabalyodott a damilba. Igazság szerint mindnyájuknak benne volt ebben a keze. Leginkább Mariettáé.

– Mindnyájunk miatt remélem – helyesbített.

– Úgy legyen! – helyeselt Lucille, és a kimaradt szálakat lesöpörte magáról. – Ne aggódjon, Marietta asszony! Minden rendben lesz. A csontjaimban érzem. A nyaraló lányai nemsokára újra itt lesznek Sea Breeze-ben.

– Sziasztok, nagyi és Lucille! – hallatszott egy hang a felhajtóról, félbeszakítva a két nő párbeszédét.

– Itt jön az első! – motyogta Lucille, és visszatért a kosárfonáshoz.

Marietta megfordult, és rámosolygott legifjabb unokájára, Harperre, aki feléjük kocogott egy olyan testhezálló és szűk futóruhában, amely olybá tűnt, mintha a lány második bőre lenne. Vörös haja lófarokba volt hátrakötve, és kivörösödött arcát izzadságcseppek pettyezték.

– Harper! – kiáltotta Marietta, és feléje intett. – Istenem, gyermekem! Te ilyenkor futsz? Csak a turisták annyira bolondok, hogy a nap közepén fussanak! Hőgutát fogsz kapni! Céklavörös az arcod!

Harper a verandára vezető lépcső alján állt, és csípőre tett kézzel, kétrét görnyedve levegő után kapkodott.

– Ó, nagyi! Jól vagyok – jelentette ki kifulladva, és alkarjával letörölte az arcáról az izzadságot. – Mindennap ezt csinálom.

– Úgy nézel ki, mintha menten össze akarnál esni.

– Ma különösen meleg van – ismerte be Harper egy félmosoly kíséretében. – De az arcom mindig kivörösödik. A fehér bőrszínem miatt van, pedig tonnányi naptejet kentem magamra.

– Ne felejts el egy kis vizet inni! – kotyogta közbe Lucille.

– Mi lenne, ha fejest ugranál a medencébe, és lehűtenéd magad? Egyébként is olyan ez a szerelés, mintha fürdőruha lenne rajtad… – állt meg a mondat közepén nagyi, miközben magát legyezte. Már attól is kimelegedett, hogy Harper kivörösödött arcára és átizzadt ruhájára nézett.

– Jó ötlet – válaszolta Harper, azzal elindult a bejárati ajtó felé, de visszafordulva odakiáltott: – Szép kosár, Lucille! – Azzal eltűnt a házban.

Lucille kuncogott, és ismét a fonásra koncentrált.

– Csak a fiatalok tudnak így rohanni.

– Én még fiatalkoromban sem rohantam így – jelentette ki nagyi.

– Én sem. Még óránk sem volt!

– Úgy van, és biztosan nem így öltözködtünk volna. Micsoda ruhákban parádéznak a lányok manapság! Ezek a darabok nem bíznak semmit a fantáziára.

– Fogadok, hogy a fiatalembereknek azért ezeket látva is beindul a fantáziájuk – mondta kuncogva Lucille.

– Miféle fiatalemberek? – pufogta nagyi. – Egyszerűen nem értem, hogy miért nem keresi senki ennek a lánynak a társaságát. Intézkedtem, hogy meghívást kapjon azokra a partikra, amelyeket a városbeli fiatalok részvételével rendeztek. Ott volt az a szép vitorlás mulatság a Sissy jachtklubban, ahová számos partiképes fiatalember is meghívást kapott – jelentette ki nagyi, és hitetlenkedve rázta a fejét. – Harper annyira csinos lány, remek génekkel – mondta kis szünet után. – Még akkor is, ha az anyja angol. Az apja végül is Charlestonból származik – tette hozzá határozottan, majd újra kézbe vette a hímzését.

– Azt nem állítanám, hogy nem kapott meghívásokat… – mondta Lucille, és még több alapanyagot tömött a kosarába.

– Nem állítanád? – kérdezte nagyi, és gyanakvóan hunyorgott.

Lucille szeme sokat sejtetően csillogott.

– Éppenséggel tudom, hogy az ittléte óta számos fiatalember kereste meg Harper kisasszonyt.

– Valóban? – kérdezte nagyi, csendben füstölögve, és azon tanakodott magában, hogy őt vajon miért nem avatták be mindebbe. Nem szerette, ha ő az utolsó, akinek a tudomására jutnak a dolgok, főleg akkor nem, ha a saját unokáiról volt szó. Az Island Eye című napilapért nyúlt, és azzal kezdte legyezni magát. – Az ember azt hitte volna, hogy ilyesmit azért az orromra kötnek.

Lucille vállat vont, nagyi pedig lerakta az újságot.

– Nos… miért nem ment el egyetlen randevúra sem? Talán túl félénk volna?

– A mi Harperünk csendes kis teremtés, de korántsem félénk. Ennek a lánynak acélos az akarata. Csak nézze meg, ahogy nem hajlandó húst, fehér kenyeret vagy bármilyen disznózsírral készített ételt magához venni.

Nagyi lebiggyesztette az ajkát, amikor felidézte magában, miként vesztek össze az unokái Harper itt-tartózkodásának első estéjén, a vacsoránál. Dorát szinte az őrületbe kergette Harper szigorú étrendje.

– Csak egy hónapja érkezett – folytatta Lucille –, és csupán két hónapig marad. Egyszerűen nem a megfelelő jeleket küldi. De miért is csodálkoznánk ezen? Annyi minden foglalkoztatja, hogy nem csoda, ha a férfiak a fontossági listája legalján szerepelnek.

Nagyi csendesen ringatózott a székében. Igazat adott Lucille-nak. Látszólag mindenkit sok-sok minden foglalkoztatott Sea Breeze-ben ezen a nyáron, ez alól ő maga sem volt kivétel. A nyár elrepül, és ha nem találja meg a módját annak, hogy az unokái között újra kiépüljön a kötelék, akkor a lányok megint a szélrózsa minden irányába szóródnak majd szét. Szeptemberre Sea Breeze-t eladja, és jól tudta, hogy ha nem sikerül a terve, egyedül ülhet majd a mólón, a teliholdat ugatva.

Májusban nagyi meghívta mindhárom unokáját – Dorát, Carsont és Harpert –, hogy együtt ünnepeljék vele nyolcvanadik születésnapját Sea Breeze-ben. És tette mindezt némi hátsó szándékkal. Ősszel Marietta eladásra kínálja Sea Breeze-t, és egy idősek otthonába költözik. Lucille segítségével sem tudta többé fenntartani a Sullivan’s Island-i házat. Abban bízott, hogy ha a lányok végre megérkeznek, sikerül meggyőznie mindhármukat, hogy az egész nyarat itt töltsék. Azt akarta, hogy újra az ő nyaraló lányai legyenek, mint gyermekkorukban, még egyszer, utoljára, mielőtt Sea Breeze-től megválna.

Korábban számtalan meghívását utasították el különböző kifogásokkal, ilyesféle levelek kíséretében: „Nagyon szeretnék jönni, de nagyon elfoglalt vagyok, a munkám miatt nem leszek a városban.” Azt, hogy valóban sajnálják a dolgot, megannyi felkiáltójellel próbálták nyomatékosítani. Nagyi pedig bízott abban, hogy az unokái örökölték az ő ősi, kalóz vérét, és a „kecsegtető zsákmány” lehetőségével délre vonzhatja őket. És az ő drágái el is jöttek, ámbátor csak a hétvégi ünnepségre. Nagyi kétségbeesetten próbálta őket a szigeten tartani a nyár erejéig, így egy kis trükkhöz folyamodott. Megfenyegette szeretett unokáit, hogy kitagadja őket az örökségükből, ha elmennek. Most, hogy maga elé idézte elképedt arckifejezésüket, hangosan elnevette magát.

Carson éppen akkor vesztette el az állását, és pont kapóra jött neki egy nyár, amikor nem kellett aggódnia a bérleti díj miatt. Dorát, aki éppen a válása kellős közepén járt, nem volt nehéz meggyőznie arról, hogy Sea Breeze-ben maradjon a fiával, Nate-tel, amíg a summerville-i házukat felújítják. Harper ugyanakkor hisztizett, és zsarolásnak bélyegezte a nagyanyja trükkjét.

Az asszony izgett-mozgott a székében. Még hogy zsarolás! Harper annyira színpadias tud lenni, gondolta szemforgatva. Bizonyára létezik egy sokkal finomabb szó, amely méltóképp fejezi ki aggódó és szerető nagyanyjuk abbéli erőfeszítését, hogy unokáit ismét közelebb hozza egymáshoz. Elégedett mosoly játszott az asszony ajkán. Végül is mindnyájan beleegyeztek, hogy itt töltsék a nyarat, nemde?

Bár igaz, hogy még csak a nyár közepén jártak, de Carson máris elutazott, persze megígérte, hogy mihamarabb visszatér, és Dora az elintéznivalók miatt biztosan nem tölthet itt minden napot.

Nagyi becsukta a szemét, és élvezte az óceán felől érkező újabb fuvallatot. Nem bukhat el. Nyolcvan évet megért már. Túlélte a férje és egyetlen fia elvesztését. Egyedül ezek a számára oly fontos gyöngyszemek maradtak: az unokái. Ökölbe szorította a kezét. Bármi történjen is, megnyílhatnak a pokol kapui, vagy özönvíz öntheti el a földet – vagy akárhány hisztiroham is törjön ki a házban –, akkor is tökéletes nyarat varázsol a lányoknak. Legbelső félelme az volt, hogy amikor eladja Sea Breeze-t, és egy idősek otthonába költözik, a testvérek közti törékeny kötelék megszakad, és mindegyik megy majd, amerre lát. Éppúgy, mint azok a szálak, amelyeket a szél az imént kapott a hátára Lucille kosarából.

– Itt jön a másik lány – mondta Lucille halkan, és állával a ház sarkánál éppen beforduló Dora felé bökött.

Nagyi kritikus tekintetét legidősebb unokájára szegezte. Dora keki színű kosztümöt és világosszőke hajának árnyalatával megegyező, halványsárga színű blúzt viselt. Ahogy közeledett, az idős asszony észrevette, hogy a hőség ellenére unokája nejlonharisnyát és körömcipőt visel. Látta, ahogy verejtékcseppek gyöngyöznek Dora arcán, amint a bőröndjét maga mögött húzta a murván, egyenesen a felhajtón parkoló ezüst Lexus irányába.

– Dora, mész valahová?! – kiáltotta nagyi.

A nő hirtelen megtorpant, és a vendégház felé fordult.

– Szép jó reggelt, hölgyeim! – intett feléjük, amikor meglátta a tornácon egymás mellett ülő két asszonyt. – Igen – válaszolta hamiskás mosollyal az ajkán, a tekintete ugyanakkor másfajta érzelmekről tanúskodott. – Rohannom kell, ha időben oda akarok érni az ügyvédemmel megbeszélt találkozóra. Hosszú délelőttnek nézek elébe – mondta, és ott hagyta a bőröndjét, majd csatlakozott a két hölgyhöz. – Olyanok vagytok, mint két villanypóznán ülő madár, akik egész reggel csak csicseregnek – mondta Dora, azzal a tornác hűs árnyékába húzódott.

Nagyi letette a hímzését, és teljes figyelmét Dorának szentelte; egyre csak a legidősebb unokája arckifejezését tanulmányozta. Mindhárom lány közül Dora volt a legkiválóbb abban, hogy leplezze valódi érzelmeit. Már a gyermekkora óta. Esküvője napján az apja, Parker, Marietta egyetlen gyermeke, megbocsáthatatlan módon részegen érkezett a templomba. Dora rendíthetetlenül mosolygott, amikor vér szerinti apja helyett végül a mostohaapja vezette őt az oltárhoz. Akkor is mosolygott, amikor tudta, hogy a háta mögött mindenki összesúg, mihelyst Parker elmondta teljesen kusza köszöntőjét, illetve akkor sem fagyott le arcáról a mosoly, amikor a barátai elcipelték Parkert a hotelszobájába, hogy kialudja magát.

Nagyi ugyanezt az erőltetett mosolyt látta most is Dora arcán. Nagyon jól tudta, hogy mennyi áldozatot kellett az unokájának meghoznia, hogy fenntartsa a boldog családi idill látszatát. A válás belülről mardosta, és mélyen megrendítette. Ő persze még mindig azt a látszatot próbálta fenntartani, hogy mindent kézben tart.

– Nagyon… tiszteletreméltónak tűnsz ebben a ruhában – mondta nagyi, gondosan megválogatva a szavait. – De nincs túlságosan meleg ma a kosztümhöz és a harisnyához?

Dora összefogta szőke haját, hogy a szél egy kicsit lehűthesse a tarkóját, és felszáríthassa róla az izzadságot.

– Istenemre mondom, igazad lehet. Olyan meleg van, hogy az aszfaltra ütött tojás helyben megsül, de jó benyomást akarok kelteni Cal ügyvédjeiben.

Szegénykém, gondolta nagyi. Ez a kosztüm szörnyen feszül rajta. A drága Dora úgy festett benne, mint egy megkötözött szaloncukor.

Dora leengedte a haját, és mérges kifejezés ült ki az arcára.

– Calhoun egyszerűen nem normális.

– Mindnyájan tisztában voltunk vele, amikor hozzámentél, hogy nem ő a Nobel-díj várományosa.

– Nem kell okosnak lennie, nagyi, elég, ha az ügyvédje az. Ráadásul azt hallottam, hogy egy igazi nagyágyút fogadott fel!

– Ugye kapcsolatba léptél a Rosen Ügyvédi Irodával, ahogy tanácsoltam?

Dora bólintott.

– Akkor jó – mondta nagyi. – Robert kifogja majd a szelet a nagyágyú vitorlájából! Emiatt nem kell aggódnod.

– Próbálok nem aggódni – válaszolta Dora, és közben lesimította szoknyája ráncait. – Ennek ellenére jó benyomást akarok kelteni.

Nagyi levette a ruhája hajtókájára tűzött kedvenc brossát. Kis, fényes koralldarabok pihentek az aranyfoglalatban, egy csillagrobbanást mintázva. Unokájának is egy ilyesfajta, nagy változást hozó történésre lett volna szüksége az életében.

– Gyere ide, drágám!

Amikor unokája a közelébe ért, nagyi intett, hogy hajoljon oda hozzá, és az idős asszony a nagy brosst Dora kosztümjének hajtókájára tűzte.

– Így ni! – mondta hátradőlve, és megcsodálta a szép kitűzőt. – Egy kis szín teljesen feldobja ezt a szettet. A bross az anyámé volt, mostantól pedig a tiéd.

Dora szeme elkerekedett – egy pillanatra eltűnt az arcáról az egyébként mindig ott ülő, sztoikus arckifejezés. Szorosan, szinte kétségbeesetten megölelte a nagyanyját.

– Ó, nagyi, köszönöm! Nem számítottam rá, és nagyon sokat jelent nekem. Különösen ma. Be kell vallanom, hogy ideges vagyok, hogy ennyi idő elteltével szembe kell néznem Callel és az ügyvédjeivel.

– Mellvértként viseld ezt a brosst! – válaszolta nagyi mosolyogva.

– Úgy lesz – állt fel Dora, lesimítva a blézerét. – Tudod, annyira örülök, hogy újra rám jön ez a kosztüm. Így, hogy Carson nem engedi, hogy alkoholt tartsunk a házban, Harper pedig mindenféle egészséges étellel traktál minket, leadtam pár kilót. Gondoltátok volna?

Örömteli mosoly ült ki Dora arcára, és nagyi hirtelen látni vélte benne annak a fiatal nőnek a képét, aki elbűvölő mosolyával régebben mindenkit levett a lábáról. Az elmúlt tíz évben, boldogtalan házassága alatt, egy sajátos nevelési igényű gyermek édesanyjaként Dora elkövette a déli feleségek főbenjáró bűnét: elhanyagolta magát. Ráadásul szomorúsága a lelkét is megmételyezte, és kihunyt a fény a szeméből. Nagyi örült, hogy ennek a bizonyos fénynek egy halovány sugarát újra felfedezni vélte unokája tekintetében.

– Nate is veled megy? – kérdezte Lucille.

– Sajnos nem – rázta meg a fejét Dora, szomorú arcot vágva. – Épp most jövök a szobájából. Könyörögtem neki, hogy jöjjön velem, de tudjátok, milyen, ha a fejébe vesz valamit. Csak annyit mondott, hogy nem, és kész. Nem hinném, hogy mostanság túlságosan szeretne – tette hozzá szomorúan. – Olyan volt – csuklott el az asszony hangja –, mintha alig várná, hogy elmenjek.

– Nos, kicsim, ne tulajdoníts ennek túl nagy jelentőséget! – mondta nagyi biztatólag. – A fiú még mindig bánkódik a delfinnel történtek miatt. Nagy megrázkódtatás érte, ahogy mindnyájunkat.

– Carson bizonyára értesít majd minket, mi újság Palackkal – tette hozzá Lucille.

– És érzem, hogy jó hírekkel fog szolgálni – jelentette ki nagyi, az örök optimista. – Akkor Nate is megnyugszik majd.

– Remélem – felelte Dora, és gyors mozdulattal elmorzsolt egy könnycseppet a szeme sarkából, láthatólag zavarban léve pillanatnyi gyengesége miatt.

Nagyi Lucille-ra sandított. Dora nem szokott ennyire érzelgős lenni. Unokája az órájára nézett, és nagyot sóhajtott:

– Istenem, indulnom kell, vagy el fogok késni! – jelentette ki hivatalos hangon. – Biztosan boldogultok Nate-tel, amíg nem leszek itt? Tudjátok, hogy nagyon komisz tud lenni, ha nem vagyok vele.

– Biztos vagyok benne, hogy három felnőtt nő elbír egy kisfiúval, legyen bármennyire komisz is – jelentette ki nagyi felhúzott szemöldökkel.

Lucille halkan elnevette magát, miközben fürgén dolgozott a kosáron.

– Hogyne, persze – motyogta Dora, és a táskájában a kocsikulcsok után kutatott. – Csak arról van szó, hogy most különösen nehéz vele, mert feldúlt a delfin miatt, illetve amiért az apjával találkozom.

Nagyi hessegető kézmozdulatokkal próbálta indulásra bírni Dorát.

– Menj, és ne törődj semmivel! Megleszünk valahogy. Neked így is elég gondod van a ház eladásával.

Dora ennek említésére összevonta a szemöldökét.

– Jobb, ha azok a munkások ott lesznek, vagy nem állnak meg előttem, olyan patáliát csapok!

Nagyi és Lucille egymásra néztek. Ez már az ő Dorájuk!

Az asszony elővette a kulcsát, és útnak indult.

– Dora! – kiáltotta nagyi, megállítva unokáját, aki visszafordult, és az idős nőre nézett. – Ne feledd, hogy ki vagy! Te egy Muir vagy. A jövőd a te kezedben van. A saját hajódat te kormányozod! – jegyezte meg, majd szipogva hozzátette: – Ne vedd magadra azokat a sértéseket, amelyeket az ilyen Calhoun Tupper-félék mondanak!

– Igenis, asszonyom! – válaszolta hálásan Dora; kihúzta magát, és szeme a Muirok örökségeként csodás kék színben csillogott.

A két nő nézte, ahogy Dora a kocsijához siet, berakja a bőröndjét a csomagtartóba, és kifarol a felhajtóról, miközben a hátsó kerék kavicsokat lövellt az égbe.

– Mmm – motyogta Lucille, ahogy ismét a kosárfonásra összpontosított. – Ez a nő ma ki akarja tölteni a dühét a város összes férfiján.

Nagyi ajka körül egész reggel finom mosoly játszott, amely mostanra utat tört magának.

– Nem is tudom, kit sajnáljak jobban. A házon dolgozó munkásokat vagy Calhoun Tuppert.

Dél-Karolina, Charleston

Dora szorosan egymásba kulcsolt kezét az ölében pihentetve ült ügyvédje irodájában. A légkondicionáló hősiesen küzdött a rekordokat döntő hőséggel, de a két ügyvéd és Cal még így is levették a zakójukat, és feltűrték az ingujjukat. Dora volt az egyetlen nő a helyiségben, aki még mindig viselte a blézerét. Nem volt hajlandó páncéljának egyetlen kellékétől sem megválni, ráadásul lelki szemei előtt látta a szoknyája cipzárját összetartó biztosítótűt. Így a blézerét nem vette le, inkább a saját levében főtt, és majd felrobbant, amikor Cal ügyvédje, Mr. Harbison azt ecsetelte, hogy a közös megegyezésben felajánlott összeg miért különösen méltányos.

Dora alig tudta visszafogni magát, hogy dühében fel ne ugorjon. Méltányos? Az ajánlott összeg nem volt elég a megélhetésükhöz, és ami fontosabb, nem tudta volna belőle fedezni Nate terápiáját. Saját ügyvédjére, Mr. Rosenra pillantott, remélve, hogy a férfi legalább ránéz. Az ügyvéd határozottan megtiltotta neki, hogy közbeavatkozzon, és meghagyta Dorának azt is, hogy csak akkor válaszolhat, ha kérdezik. A férfi a laptopja melletti papírhalomra bámult, és folyamatosan jegyzetelte az elhangzottakat.

Frusztrációjában Dora a szemöldökét figyelmeztetően felhúzva Calre nézett. Leendő exférje végig a saját kezére meredt. Még az irodába való belépésekor sem viszonozta neje pillantását. A tárgyalás teljes ideje alatt sem szólt hozzá, és nem nézett rá együttérzően vagy aggódva. Egyszer sem próbált szemkontaktust teremteni vele. Cal sosem volt az érzelmeit kimutatni akaró férfi, de a mai napon, az ügyvédje irodájában határozottan közömbösnek mutatkozott.

Dora az elmúlt néhány hónapban nem találkozott Callel, csak akkor beszéltek, ha a szükség úgy hozta. Amikor ma reggel besétált az irodába, meglepve tapasztalta, hogy a férfinak eltűnt a pocakja, és jobban törődött a kinézetével. A tipikusan déli hullámkrepp öltönyt viselte, és Dora alig hitt a szemének, amikor egy csokornyakkendőt pillantott meg Calen.

Ő maga próbálta megőrizni merev tartását és közömbös arckifejezését, de az asztal alatt a lába meg sem állt. A faliórára nézett, amely majdnem delet mutatott. Elviselte a kegyetlen reggeli meghallgatást mindkét ügyvéd részéről, akik ridegen felvázolták álláspontjukat. Most tértek rá a közös tulajdonaik tételes felsorolására. Végigkövette a hosszú listát, ahogy az ügyvéd duruzsoló hangon felolvasta, ám amikor Cal képviselője rátért a Muir családi örökségre, felegyenesedett ültében, és kitört:

– Nem!

Erre a szobában azonnal csend lett, és a három férfi feje egyszerre feléje fordult.

– Biztosan csak valami félreértés lehet – jelentette ki. – Nem osztjuk meg a családi antik örökséget! Cal és én már megegyeztünk abban, hogy ő kapja a saját családi bútorait, én pedig az enyémeket.

Mr. Harbison jóindulatú mosoly kíséretében felelt:

– Attól tartok, Mrs. Tupper, az nem lenne sem igazságos, sem jogszerű.

– Engem nem… – kezdte Dora, de nem folytatta, mert Mr. Rosen a kezét csillapítólag a karjára tette.

– Értse meg, minden vagyonukat közös szerzeménynek kell tekinteni – folytatta Mr. Harbison.

– A legkevésbé sem! – kiáltotta Dora elvörösödve. – Nem érdekel, hogy jogszerű-e, közös szerzemény-e, vagy nevezze bárminek is – mondta emelt hangon –, a családi bútoraim az enyémek, és Cal azokat nem kaphatja meg. Ezt már megbeszéltük, megállapodtunk róla.

Cal dühéről az arcára kúszó pír árulkodott.

– Dora, lehet, hogy erről már beszéltünk, de azt korai lenne megállapodásnak nevezni. Teljesen egyértelmű, hogy az többé már nem tekinthető fairnek.

Dora szeme összeszűkült a szavak hallatán.

– Azért, mert mostanra már tudod, hogy egyes darabok mennyit érnek. Felbecsültetted a bútoraimat. Elolvashattam a becslő által írt összegzésben.

– Ha csak pár száz dollárt érnének… – kezdte Cal. Az előtte lévő papírok között matatott, és arca még jobban elvörösödött. – De a Chippendale gyártmányú székek és kanapék, valamint az empire komód… már ez több, mint százezer dollárt ér. Az ezüst pedig még harmincat.

Dora elismerően felhúzta a szemöldökét. Kellemes meglepetésként érték az imént hallott összegek, de képtelen lett volna elviselni annak a gondolatát, hogy az örökségét árverésre bocsássák.

– Ez nem a pénzről szól. Nem akarom eladni a bútoraimat. Több nemzedéke a családom birtokában vannak. Ha én meghalok, Nate-re szállnak. Mi nem adunk el semmit, hanem mindent a következő generációra hagyunk.

– Kivéve akkor, ha kénytelenek vagyunk így tenni – jelentette ki Cal tömören. – És Nate kezelési költségeivel együtt, valamint a házéval, amelyet annyira akartál, és kiderült, hogy csak emészti a pénzt, most már muszáj is így tenni.

– A költségek nem új keletűek – vágott vissza Dora. – És hadd emlékeztesselek arra, hogy te legalább annyira akartad azt a házat, mint én! Láttad a benne rejlő hasznot. De korábban sosem gondoltál arra, hogy fel kellene újítani a házunkat. Nem hagytad, hogy bármibe is belefogjak. Szerinted elég jó állapotban volt ahhoz, hogy ott éljünk. Erre mi történik? Hirtelen elengedhetetlenné válik a felújítás és a háztartási gépek cseréje.

Mr. Harbison megköszörülte a torkát, és közbevágott:

– Mrs. Tupper, szemmel láthatóan ez egy érzékeny téma önnek. A felújítás mértéke minimális, csak a legszükségesebbekre szorítkozik, hogy a ház hamarabb eladható legyen. Végeredményben az, hogy többet kapjanak érte, mindkettejük érdeke.

Dorát a sírás kerülgette, és úgy próbálta csillapítani ajka remegését, hogy beleharapott. A szobában lévő férfiak idegesen fészkelődtek a székükön, és egymásra néztek, a tekintetük pedig mintha azt tükrözte volna: „Mit is várhatnánk tőle, hiszen csak egy nő.” Az érzelmei magukkal ragadták, nem tudta megőrizni a hidegvérét.

Természetes, hogy kimutatta az érzelmeit! Ezek az emberek olyan közönnyel osztozkodtak az ő személyes vagyonán, mintha csak a piacon kezdtek volna alkudozni egy kiló burgonyára. És ráadásul ő húzza a rövidebbet! Ekkor eszébe jutottak nagyi fennkölt szavai: „Te egy Muir vagy… A saját hajódat te kormányozod!” Ekkor határozottan Cal ügyvédéhez fordult. Nem volt hajlandó elfogadni a férfi ultimátumát.

Dora ellentmondást nem tűrően Mr. Harbisonra nézett.

– A tisztánlátás kedvéért, hadd mondjak valamit! Nem érdekel, hogy a ház eladásából mennyi jövedelem folyik be, és az sem, hogy mennyit érnek a vagyontárgyaim – jelentette ki, miközben megpróbált végig nyugodt hangon beszélni. – Nem válok meg a családi bútoroktól. Azok a családoméi. A nagyanyám mindezt írásba is adja, annyira pedig ismerheti Marietta Muirt, hogy biztos lehet abban, nem hagyja majd, hogy bármi kikerüljön a családból – mondta, majd hátradőlt a székében, és a kezét az ölébe ejtette. – Csak ennyit akartam mondani.

Mr. Harbison összeszorította a száját, a kijelentésben rejlő igazságot hallva nem nagyon vitatkozhatott volna. Calre nézett, aki alig leplezett frusztrációval Dorát bámulta.

– Értjük, Mrs. Tupper – felelte békítőleg Mr. Rosen, majd megigazította a szemüvegét, és Cal ügyvédjéhez fordult. – Azt javaslom, hogy ezt a dolgot külön-külön tárgyaljuk meg az ügyfeleinkkel, majd találkozzunk újra. Jelöljünk ki egy mindenki számára megfelelő időpontot.

Dora a kezét bámulta, miközben az ügyvédek tisztázták azt, amit ilyenkor szokás. Megviselték a megpróbáltatások, és nem volt hajlandó felnézni, nehogy Cal dühös pillantásával kelljen szembesülnie. Amikor az urak végre felálltak, Dora is csatlakozott hozzájuk. A táskájáért nyúlt, miközben motyogott valamit az orra bepúderezéséről, majd kisietett a szobából, nehogy újra szembe kelljen néznie Callel.

Dél-Karolina, Summerville

A délutáni nap már kezdett alábukni a horizonton, amikor Dora a dél-karolinai Summerville utcáit rótta autójával. A napfény beszűrődött a kocsija ablakaira ragasztott sötétítőfólián át, és bármerre nézett, mindenütt nyári virágok pompáztak a szivárvány minden színében. Dora mindig is otthon érezte magát a történelmi negyedben, ahol az utcák, a parkok és a kertek az általa olyannyira szeretett déli hagyományokat tükrözték. Sosem unta meg az elbűvölő kúriák látványát, a klasszicista építményeket és a szélesen terpeszkedő viktoriánus házakat. Cal családja generációkon át Summerville-ben élt, de őt az épületekben rejlő időtlenség ragadta meg, és ösztönözte arra, hogy itt telepedjen le.

Dora nagyon elégedett volt magával, amikor a tíz évvel ezelőtti aukción sikerült „lecsapnia” erre a nagy, viktoriánus házra. Igen vonzó környéken állt, ahol egyik felújított ház érte a másikat. Az ő otthonuktól nem messzire lévő ingatlan csillagászati összegért kelt el. Az egész szomszédság felbolydult, és ők Callel úgy érezték, nagyon büszkék lehetnek arra, hogy itt élnek majd. Dora és a férje nagyon fiatalon, reményekkel telve költöztek a házba, és biztosak voltak abban, hogy a változás szelét érzik maguk körül, és a meggazdagodás útjára léptek.

Mennyire naivak voltak, gondolta Dora elszomorodva, miközben elhaladt a különös, ugyanakkor vonzó boltokkal körülölelt főtér mellett, amely tavasszal megelevenedett az azáleák tömegében. Summerville erről a különös növényről kapta a „virágok városa” nevet. Elhaladt a Szent Pál-templom mellett, ahol a Női Misszió önkénteseként tevékenykedett; majd a különleges építésű Timrod Könyvtárat is elhagyta, amelynek gyűjtőakciók keretében segített, és ahol órákat töltött el Nate oktatásával. Ez az ő közössége, az ő otthona volt. Ám ahogy a jól ismert, kanyargós utakon járt, valahogy mégis kívülállónak érezte magát.

Éveket töltött azzal, hogy barátokra leljen a közösségben és a templomban. Olyan embereket gyűjtött maga köré, akikről tudta, hogy számíthat majd rájuk, ha megszorulnának. Mégis, amikor hivatalosan is autistának diagnosztizálták Nate-et, a barátai másként kezdtek viselkedni.

Elkezdte őket zavarni Nate viselkedése. A gyerekek kiközösítették, a többi anyuka pedig nem hívta át a fiút játszani. Egy idő után Dora is felhagyott a próbálkozással. Végül pedig mindennel: az önkéntes munkával, a sporttal és a vendéglátással is. Csak egy hasonló gonddal küzdő szülő érthette volna meg a helyzetét.

Dora nagy levegőt vett, hogy visszanyerje lelki egyensúlyát, és a jelenre összpontosítson. Nem mintha bármire vagy bárkire számítottam volna, mondta magának. Elég jól elboldogulok egyedül is, nemde?

A blézere hajtókáján lévő korallkitűzőre nézett. A látványa megnyugtatta őt, mintha különleges erővel vértezte volna fel, illetve emlékeztette őt arra, hogy vannak, akik szeretik, akik valóban fontosak – nagyi, Lucille, Carson és Harper. Érezte, hogy a vállában lévő feszültség enyhül valamelyest, ahogy a lelke mélyén gyakran dédelgetett bánat és az elutasítás tovatűnik. Kénytelen volt önállóan boldogulni a világban. Az anyja, Cal, a nők, akikkel körülvette magát, csak elvettek mindent, de vissza semmit sem adtak. Amikor segítségre lett volna szüksége, eltűntek. De talán most, gondolta, megcsillant egy reménysugár, a többiekkel van remény a kölcsönösségen alapuló kapcsolat kialakítására.

Befordult a parktól távolabb vivő útra, amely a házához vezető, hosszú felhajtóba torkollott. Már az utcára fordulva megpillanthatta a házukat. A fehér viktoriánus épület egy aprócska, erdőben megbújó hídhoz hasonlóan rejtőzött a fák lombjai mögött, elbűvölően bájos, vörös gúlatetőzetével, amelyet kifinomult csecsebecsék ékesítettek. A tünékeny varázst azonban hamarosan megtörte a rideg valóság.

Mihelyst csökkent a távolság, a növényzet rejtekéből előtűnt a gyalázatos állapotban lévő, öreg ház. Évtizedes pattogzó festék, omladozó téglaalap, a benőtt indák súlya alatt megrogyó verandaoszlopok. Ezeket a hibákat nem lehetett álmokkal elkendőzni. Dora a ház elé hajtott, és leállította a motort. Ült az izzasztó hőségben, és az óriási, fehér, viktoriánus építményt bámulta. Az egykori lelkesedésnek írmagja sem maradt benne. Csak elkeserítette mindaz, amit megpillantott. Már nem a lehetőséget látta benne. Bármerre nézett, penészfoltok éktelenkedtek mindenütt – beszivárgott az alapba, és felkúszott a tetőszerkezetig. Dorának rá kellett döbbennie, hogy bármennyi erőfeszítést tesz is, ezt nem tudja helyrehozni.

Ahogy a házasságát sem. Túl egyértelmű és fájdalmas volt a hasonlóság, ha tehette, nem igazán gondolt rá.

Nehéz szívvel nyúlt a bevásárlószatyorért, a behűtött üveg borért és a doboz sült csirkéért, amelyeket az ügyvédtől idefelé tartva vett. Úgy érezte, leszívták minden energiáját, és alig tudta felvonszolni magát a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőn. A zár sem adta meg magát könnyen, de végül kinyitotta az ajtót, és megcsapta arcát a belülről kiszökő forróság. Elkedvetlenedett, a válla előreesett.

– Hány katasztrófával kell még ma szembenéznem? – nyögte, és próbálta az eszébe vésni, hogy ki kell hívnia a légkondicionáló-szerelőt. Egy újabb tétel az egyre hosszabb tennivalólistán.

A házban síri csend honolt. A mesteremberek mára már befejezték a munkát, de a festék és a lakk nehéz illata még érződött a levegőben. A napfénypászmákban látszottak a szállongó porszemcsék, amikor Dora körbejárt, hogy ellenőrizze, miként haladnak a munkálatok. Az antik bútorokat, amiket ő és Cal örököltek, a renoválandó szobák közepén, egy kupacba halmozták. A tapétát leszaggatták, és a gipszkarton falakat elkezdték kijavítani. Az elkorhadt ablakpárkányok cseréje megkezdődött. Még sok mindent kellett helyrehozni, de a kezdeti munkálatokat látva a helyzet már nem tűnt olyan reménytelennek.

A javítások látványa keserédes érzéssel töltötte el Dorát. Mindig is a ház felújításáról álmodozott, arról, hogy kifestet, vidám mintájú tapétát rakat fel, áthúzatja a bútorokat, és szép új konyhai gépeket vesz. Több mappát is megtöltött a magazinokból kivágott képekkel, de Cal azt mondta neki, hogy nincs pénzük a gépek és a vízvezetékek cseréjére. Dora évekig könyörgött a férjének ezekért, és noha most megkezdődtek a munkálatok, ő már nem lesz itt, hogy kiélvezze az új lakás szépségét.

Az ügyvédek egyértelművé tették számára, hogy a házat – amilyen hamar csak lehet – eladják, neki pedig össze kell pakolnia, és el kell költöznie.

Dora hirtelen úgy érezte, hogy a hőség megrohanja, és a párás levegőjű ház a fejére omlik. Nem kapott levegőt. Letépte magáról a testére feszülő kosztümöt, majd, hogy ne csak néhány konyhaablak legyen nyitva, az étkezőtől a nappalin át mindenhol kinyitotta a nyílászárókat. Az ablakkeret is magába itta a sok nedvességet, és nem akart kinyílni. A Dorát fűtő düh, amely az ügyvédi irodában történtek óta gyülemlett benne, és amely ellen semmit sem tehetett, ezúttal erőt adott neki. Nyögött, izzadt és szitkozódott, a tenyerével ütve az ablakkereteket, amíg a makacs nyílászárók végre meg nem adták magukat. Mindegyiket szélesre tárta.

Egy pillanatig csak állt ott, a friss levegőt belélegezve, és hagyta, hogy a szívverése lelassuljon. Ekkor megfordult, és ismét látnia kellett, mekkora felfordulás van a házban. Az ügyvédi irodában történtek megrázták őt. Ahogy a falnak támaszkodott, az jutott az eszébe, hogy ő maga is olyan, mint ez az öreg ház. Az állandóan fent lévő mosolyálarc mögött kezdett szétporladni.

Dorát úgy nevelték, hogy elhiggye, ha betartja a déli szépségek által kötelezőnek tartott játékszabályokat – amelyek a jól nevelt és főként jó családból származó déli hölgyekre vonatkoztak –, akkor az élete maga lesz a valóra vált tündérmese, mintegy folytatásaként az anyja vagy a nagyanyja által megélteknek. Ezek az íratlan szabályok szigorú példamutatással anyáról lányára, illetve lányunokára, nemzedékről nemzedékre szálltak.

Így Dora sem tett mást, mint hogy ezek szerint élte az életét. Mindig jó kislány volt, bálba járt, és kötelességtudóan köszönőleveleket írt. A társasági életbe a Szent Cecília-bálban vezették be, ahol fehér ruhát viselt. Kisvártatva pedig hozzáment egy feltörekvő ifjúhoz, egy jó nevű déli család sarjához. Jó feleséghez méltóan támogatta a férje karrierjét, és önkénteskedett a helyi közösségben, valamint a templomban. Végül pedig, sokévnyi hiábavaló próbálkozás után, életet adott a „trónörökösnek”. Dora azt hitte, hogy a tökéletes élet csak egy karnyújtásnyira van tőle.

Milyen bolond voltam!, átkozta magát, és arcát a kezébe temette. Minden elvárása csak illúzió volt. És azok az állítólagos szabályok… Mekkora képmutatás az egész! Netán köszönőlevelet kellene írnia Calnek a felajánlott alamizsnáért?!

Dora a nappaliban egymásra pakolt és fóliával leterített, régi bútorokra nézett. Igen, lehet, hogy a ház bármikor összedőlhet, és a bútorokra tényleg ráfér némi restaurálás, de ezek mind az övéi. A bútorait, a porcelánját és az ezüst étkészletét kincsként őrizte, nagyon fontosak voltak neki. A családi élet folytonosságát, a generációról generációra öröklődő hagyományokat jelképezték. Miért kellene megválnia tőlük, hiszen most van rájuk a legnagyobb szüksége!

Ráadásul nem ő rúgta fel a házasságukat!

Még hogy érzelgős! Egy frászt!, gondolta mérgesen, ahogy bement a konyhába. Felkapta a gyorséttermi csirkét, amit útközben vett, és feltépte a zacskót. A gőzölgő, zsíros finomság illata megcsapta az orrát, amitől összefutott a nyál a szájában. Bűntudata támadt, amikor kivett egy rántott combot. Harper és Carson biztosan kiselőadást tartanának neki, ha látnák, hogy ezt eszi. Dora megrázta a fejét, hogy lelki szemei elől elhessegesse rosszalló arckifejezésüket. Hadd legyenek dühösek! A pokolba a diétával és az alakjával! Ma este igazán megérdemel egy kis kényeztetést. Becsukta a szemét, és beleharapott a hizlaló ételbe, majd nagyot nyelt. Még egyet harapott, de nem ízlett neki a falat. Dora tudta, hogy az étel egy időre eltelíti majd, de nem fogja enyhíteni a benne lakozó éhséget.

Alig nyelte le az első falatokat, amikor megszólalt az ajtócsengő. Dora a hangra az ajtó felé fordult, és azon tanakodott, hogy kinyissa-e. Vágyakozással tekintett a tányéron köretként lévő sajtos makarónira, majd egy lemondó sóhaj kíséretében letette a csirkecombot. Nem az az ember volt, aki nem nyit ajtót, ha csöngetnek, vagy nem veszi fel a csöngő telefont. Szalvétájával megtörölte a száját, és az ajtóhoz sietett. Nem számított arra, hogy Callel találja szemben magát.

Dora szíve rögvest hevesebben vert, és beletúrt a hajába. Cal már levette a csokornyakkendőjét és a hullámkrepp zakót, amelyet az ügyvédi irodában viselt. Nyugodtan és lazán állt ott feltűrt ujjú, fehér ingében, egy üveg borral a kezében, mafla félmosollyal az arcán.

– Cal, mi a fenét keresel itt?

– Csak gondoltam, beugrom megnézni, hogy vagy. A mai nap után… úgy véltem, talán beszélgethetnénk – mondta, mintegy békepipaként felemelve a borosüveget.

Dora hidegen mérte végig őt, noha a szíve hevesen kalapált.

– Szerinted nem mondtál már eleget mára?

– Az ügyvédek beszéltek helyettünk – válaszolta a fejét ingatva. – Úgy gondoltam, mi is megérdemlünk egy esélyt.

Dora alig hitt a fülének. Talán rosszul ítélte meg Calt? Még mindig tétovázva fogta a kilincset.

– Nem hinném, hogy beszélgetnünk kellene az ügyvédeink nélkül – vágta rá élesen.

– Ezt sugallják nekünk, hiszen óradíjat számítanak fel, hogy helyettünk beszélgessenek.

Dora erre csak bólintott.

– Az összes hullámvölgyünk ellenére – folytatta Cal – mindig próbáltunk fairek lenni egymással, igyekeztünk józanul gondolkodni. Miért hagynánk fel ezzel? Tegyük félre a nézeteltéréseinket, és találjunk egy értelmes megoldást – nevetett fel kissé fölényesen –, így megspórolhatnánk több ezer dollárt! Ráadásul – tette hozzá lassan szélesedő mosollyal – sok idő telt el azóta, hogy utoljára beszélgettünk. – Amikor még erre sem kapott választ, hozzátette: – Legalább megpróbálhatnánk. Mit szólsz hozzá?

Dora hosszan nézte a férjét. Calhoun Tupper nem volt jóképű férfi, amikor hozzáment, de esetlen kinézete idővel sokat változott. A férfiak közül néhányan ilyen szerencsés génekkel születnek. Tagadhatatlan déli sármja volt az, amivel egykor megfogta őt. A férfi most épp ezt vetette be, hogy célt érjen.

– Csak az jár a fejemben, hol lennénk akkor, ha ezt az ajánlatot egy évvel ezelőtt teszed – jegyezte meg Dora engedékenyebb hangnemben. – Vagy akár fél évvel ezelőtt, ahelyett hogy fogod magad, és kisétálsz az ajtón.

Calben volt annyi jó érzés, hogy erre kissé szégyenkező arckifejezést vágjon.

– Talán igazad van.

Dora végigmérte az előtte álló férfit, aki olajágat kínált neki, ő pedig azt kívánta, bárcsak hihetne neki, és elfogadhatná azt. Még mindig a férje volt, a fia apja. Tudta, mit kell mondania, hogy célt érjen, de Dora olyan kemény leckét kapott az ügyvédi irodában, amelyet nehezen tudott megemészteni. Így gyakorlatias természete kerekedett felül, és fennhagyta a pajzsát. Kitárta az ajtót, és hűvösen a házba invitálta a férjét. A saját házukba – javította ki magát gondolatban –, legalábbis addig, amíg a bíróság másként nem ítél.

Férje ismerős alakját követte az előszobán át a konyha irányába. Dora azon töprengett, a férfi hányszor tette már meg ezt az utat, a munkából hazatérve. Ilyenkor szokta meglazítani a nyakkendőjét, letenni az aktatáskáját, megpaskolni az arcát, és kinyitni a hűtőt egy sörért. Ma este viszont bort hozott. Ezt valójában ő szerette. Cal otthonosan mozgott a konyhában: elővette a fiókból a dugóhúzót, Dora pedig kivette a hűtőből azt a fürt magmentes szőlőt, amelyet még korábban vett. Miközben a mosogatóban megmosta a gyümölcsöt, csak nézte, ahogy Cal szakszerűen betekerte a dugóhúzót, majd egy kis pukkanás kíséretében kihúzta a dugót.

A bort és a szőlőt a nappaliba vitték, felhajtották a takarófóliát, hogy az asztalhoz ülhessenek. Esteledett, árnyékok táncoltak a falon. Dora felkapcsolt néhány kisebb lámpát. Félhomály telepedett a szobára, de a hangulat cseppet sem tűnt romantikusnak vagy megbékélést sejtetőnek, sokkal inkább furcsának. Dora leült, és azon tűnődött, hogy milyen különös is itt ülni azzal a férfival, akivel oly sok évet élt együtt – mégis mintha idegenek lennének egymás számára.

– Nem működik a légkondicionáló – jelentette ki Cal a nyilvánvaló tényt.

– Igen, holnap felhívom a szerelőt.

– Reménykedjünk, hogy nem kell az egész rendszert kicseréltetni. Már legalább húszéves.

Calnek nem kellett hozzátennie, hogy ezt is fel kell írniuk a listára, hiszen mindketten tisztában voltak azzal, hogy a másik ugyanerre gondol. Hátradőlt a székében, és a tekintetét körbejártatta a szobán.

– Úgy tűnik, a festők már munkához láttak.

– Eddig még nem álltak elő semmi meglepővel, de ami késik…

– Jó, hogy a tetőfedők is dolgoznak.

Amikor erre Dora csak bólintott, a férfi hozzátette:

– Tudod, hogy a körmükre kell nézned, ugye? Ha hagyjuk őket, akkor sosem végeznek, mi pedig olyan hamar piacra akarjuk dobni a házat, amilyen hamar csak lehet.

– Aha.

– És ott van még a kert – folytatta a férfi. – Az ingatlanügynök külön kiemelte, hogy arra is figyeljünk. Teljesen elburjánzott. Azt sem teljesen értem, hogy mi szükség volt arra a pillangókertre. Mostanra már teljesen benőtte a gaz.

– Nate miatt – felelte Dora felháborodva, amiért a férfi erre nem emlékezett. – A környezetismeret-óráihoz kellett, nem emlékszel? Teljesen odavolt a hernyókért, a pompás királylepkékért, a fecskefarkú pillangókért és a golgotavirág-lepkékért. Behozta őket a házba, és megfigyelte, ahogy bebábozódnak, majd pillangóvá válnak.

Cal felhorkant.

– Drága órák voltak, és mostanra már egy dzsungel van odakint! Hagytad elburjánzani az egészet!

– Ezzel nem sokat segítesz, Cal – mondta Dora csendesen.

– Az ingatlanos szerint valamit csinálnod kell vele, hogy jobban nézzen ki. Bármit, csak olcsó legyen. Vegyél fel valakit, aki levágja a füvet!

Dora a kezében szorongatta borospoharát, kortyolgatta a borát, és nem szólt egy szót sem.

– Nate hogy viseli a felújítással járó felhajtást?

– Nincs itt – válaszolta Dora, és örült, hogy a férfinak végre eszébe jutott, hogy a fiuk után érdeklődjön.

– Akkor hol van? – kérdezte Cal, akit meglepetésként ért az iménti válasz.

– Nagyinál van, Sea Breeze-ben. Ott töltjük a nyarat.

– A teljes nyarat?! – kérdezte a férfi elképedve. – Ezt mégis mikor döntötted el?

– A múlt hónapban. Szóltam neked, hogy elmegyünk.

– Igen, arról, hogy a nagyanyád születésnapját ott töltitek, de arról nem, hogy az egész nyarat is.

– Nagyi meghívott minket – jelentette ki, idézőjelet mutatva a meghívott szónál –, hogy töltsük ott a nyarat. Valójában – tette hozzá nevetve –, közölte velünk, vagy ott nyaralunk, vagy kitagad minket az örökségünkből.

Dora alig tudta megállni, hogy el ne nevesse magát a férfi megdöbbent arckifejezése láttán. Eszébe jutott, hogy a testvérei ugyanilyen képet vágtak, amikor nagyi közölte velük a hírt.

– A vén boszorkány – mondta Cal. – Ha a véleményemre vagy kíváncsi, ez eléggé meredek. Még tőle is. Hogyan juthatott az eszébe, hogy összepakoltok, és ott töltitek a nyarat, mint kislány korotokban? A testvéreid dolgoznak, neked pedig… neked pedig dolgod van, itt, a házban. Az itteni teendőkkel mi lesz? – mutatott körbe. – Ezt nem hagyhatod itt!

Dora érezte, ahogy a parancsszót hallva egész testében megfeszül. Először is semmibe veszi a Nate-tel kapcsolatban tett erőfeszítéseit, most meg parancsolgat neki? Eszébe jutott nagyi intelme a Muirokat jellemző lelkületről, és dacosan felszegte az állát.

– Megfeledkezel arról, Cal, hogy ha kedvem tartja, összepakolhatok, és elmehetek. Többé már nem kell tájékoztatnom téged semmiről, vagy kikérnem a véleményedet. A velünk kapcsolatos dolgokat illetően, a saját döntésed nyomán, már semmi sem ugyanaz, mint régen.

Ekkor egy pillanatra megállt, mert észrevette, hogy a férje összeszorítja a száját, és elvörösödik. Mintha bármelyik pillanatban fel tudna robbanni. Végül Cal összeszedte magát, és a torkát megköszörülve ennyit mondott:

– Dora, légy észnél…!

– Teljesen észnél vagyok – mondta a nő egy magára erőltetett mosoly kíséretében. Tudta, ismét közel került ahhoz, hogy magával ragadják az érzelmei. Kihúzta magát ültő helyében, és minél közömbösebben próbálta elmagyarázni Calnek a döntését.

– Teljesen átgondoltam. Mindennél logikusabbnak tűnik számomra, hogy Nate-tel együtt Sea Breeze-ben lakjunk, miközben itt folynak a felújítások. Az emberek egész nap itt sürögnek-forognak. Gondolj csak bele, hogyan hatnának Nate-re a furcsa szagok, az állandó kopácsolás és a hőség. Azon is kiborulna, hogy egész nap idegenek mászkálnak körülötte. Szerencsénk van, hogy Sea Breeze-ben lakhatunk. Természetesen semmi akadálya annak, hogy te itt lakj a házban a felújítás ideje alatt. Csak hogy szemmel tartsd a dolgokat – tette hozzá negédes mosollyal. Tessék, egyáltalán nem az érzelmeim irányítanak, gondolta élvezkedve.

Cal arca megfeszült, de nem felelt semmit. Dora így folytatta:

– Ráadásul fontos lenne, hogy nagyival és a testvéreimmel is eltöltsek egy kis időt. Nagyi el akarja adni Sea Breeze-t. Ez az utolsó lehetőségünk arra, hogy együtt legyünk.

Cal szúrós szemmel nézett rá.

– El akarja adni Sea Breeze-t?

Dorát nem lepte meg, hogy ez a kis információmorzsa felkeltette a férje érdeklődését. Sea Breeze az aktuális piaci viszonyokat nézve milliókat ért.

– Igen.

– Biztosan nagyon jó áron tudja majd eladni.

Dora alig láthatóan vállat vont. Lelki szemei előtt látta, amint a férfi szeme előtt ott villódznak a dollárjelek.

– Most már értem, miért döntöttél úgy, hogy ott maradsz – mondta. – Nincs munkád. Ne húzd fel magad! – tette hozzá, a kezét védekezően felemelve. – Úgy értem, valódi állásod, egy irodában. Amit viszont nem értek, hogy a testvéreid hogyan tudják megoldani a dolgot. Egyáltalán, hogyan állhat fel valaki, és hagyhatja ott a munkáját három hónapra? Még nekik is…

Cal sosem volt nagy véleménnyel a féltestvéreiről, pedig alig ismerte őket.

– Az időzítés a fontos. Carson tévésorozatát nem folytatják, így ő éppen munkát keres. Neki nagyon jól jött, hogy három hónapig nem kell lakbért fizetnie.

– Neki miért lennének gondjai? A Hollywoodban dolgozókat állítólag nagyon jól megfizetik.

– Engem is meglepett, de Carsonnak nincs pénze. Igazából teljesen le van égve.

Meglepetésében a férfi elégedetten felkacagott. Calt mindig is érzékenyen érintette, hogy közel sem keresett annyit, mint gyermekkori barátai. Előreléptetésben és fizetésemelésben sem igazán reménykedhetett.

– És mi van Hadley-vel? Neki valójában dolgoznia sem kellene.

– Harpernek hívják – javította ki Dora. Nagyon zavarta, hogy a férfi még ennyit sem tud megjegyezni. Tény, hogy Harperrel nem álltak közel egymáshoz, de az, hogy nem tudta a nevét, igazán nevetségessé tette. – Nem emlékszel, hogy apa mindnyájunkat a kedvenc déli íróiról nevezett el?

– Ez igaz – mondta a férfi vontatottan, mintha egy vicc poénját próbálná felidézni. – Hogy is van? Lássuk csak… Harper Lee, Carson McCullers és… – mutatott tettetett udvariaskodással Dorára – Eudora Welty.

Cal lecsippentett egy szem szőlőt a fürtről, és egy pillanatig a két ujja között tartotta.

– Parker Muir, a nagy író. Ahhoz képest, hogy az apátoknak egyetlen könyve sem jelent meg, túlontúl patetikus ez a gesztus, nem? – kérdezte, és a szájába dobta a szőlőszemet.

Dora elpirult a férfi szavai hallatán.

– Egyáltalán nem – kelt az asszony az apja védelmére. – Szerintem inkább a műveltségét bizonyítja, és van benne valami a déliekre jellemző sármból – jelentette ki, majd a borospohara után nyúlt, mintha abból próbálna bátorságot meríteni.

Cal alig láthatóan megvonta a vállát.

Dora érezte, hogy rögvest megváltozott a hangulat. A felszín alatt új keletű feszültség készült utat törni magának.

– És Nate hogyan boldogul Sea Breeze-ben? – kérdezte a férfi vontatottan. – Őszintén meglep, hogy magára tudod hagyni. Nem volt probléma ebből?

Dora a legszívesebben azt felelte volna: Ha vetted volna magadnak a fáradságot, hogy meglátogass minket az elmúlt pár hétben, akkor tudhatnád. De úgy döntött, inkább a megkezdett úton halad tovább:

– A körülményekhez képest jól.

– A körülményekhez képest? Ezt nem értem.

– Hosszú történet.

Cal türelmetlenül sóhajtott egy nagyot. Dora úgy döntött, röviden összefoglalja számára az elmúlt időszak eseményeit, hiszen tudta, hogy képtelen hosszú ideig koncentrálni, ha a család kerül szóba, még akkor is, ha épp a fiáról van szó.

– Nate megszeretett egy delfint a mólónál. Tudod, milyen, amikor valami felkelti az érdeklődését. Tanulmányozta a delfineket, vég nélkül beszélt róluk, és nagyon sok időt töltött Carsonnal, az öbölben úszkálva – mondta, és mosolyt csalt az arcára, ahogy felidézte Nate vidámságtól ragyogó arcát, amikor a vízben lehetett a delfinnel. – Ó, Cal! Bárcsak láthattad volna őt úszni! Olyan erős lett, és szépen lebarnult. Olyan helyes kisfiú… Nagyon élvezte.

– Ez tényleg nagy változás. Eddig mindig úgy kellett beimádkozni a vízbe.

– Én is emlékszem – jegyezte meg Dora, majd rátért a történet rázósabb részére. – Szeretett halat fogni Palacknak, de ez okozta a problémát. A balesetet. Odacsalta az állatot a mólóhoz. Az meg teljesen belegabalyodott a horgászzsinórokba. Ó, Cal, szörnyű volt! – mondta, és lehunyta a szemét, ahogy lejátszódott előtte, amint a zsinórok mélyen a delfin testébe vágtak minden alkalommal, amikor feljött levegőt venni.

– Elpusztult az állat? – kérdezte a férfi.

– Ezt még korai lenne megmondani. Carson utánament Floridába, egy rehabilitációs központba. Aggódom amiatt, hogy mi lesz Nate-tel, ha elpusztul a delfin – rázta meg a fejét. – A baleset óta bezárkózott a szobájába, és azokkal az átkozott videojátékokkal játszik. Nem hajlandó kimozdulni vagy úszni az öbölben. Attól tartok, hogy az egyik rossz időszakát éli.

– Sosem voltam valami nagy segítség az ilyen időszakaiban – ismerte be Cal.

– Legalább megpróbálhattad volna – mondta Dora élesen.

Dora meglepetésére a férfi beismerően bólintott.

– Tényleg lehettem volna ilyenkor egy kicsit türelmesebb vele.

Dorát teljesen meglepte a férje reakciója. Cal eddig sosem ismerte be, hogy nem törődött a fiával eleget.

– Még csak kilencéves. Rengeteg időd lesz még, hogy áthidald a közöttetek tátongó szakadékot.

– Ebben igazad lehet.

Egy pillanatra Dora kezdett reménykedni. Talán van még arra mód, hogy megbirkózzanak ezzel, és egy családként éljenek tovább. Tartoznak annyival Nate-nek, hogy legalább megpróbálják. Már a nyelvén voltak a szavak, amikor Cal hirtelen megszólalt, de a hangja az aggódó apáéból hivatalossá és feszültté vált.

– De az igazat megvallva, Dora, nem ezért jöttem ide – jelentette ki, a nő válla felett elnézve.

Az asszony szíve a torkában dobogott, és kipirult az arca. Noha tudta, hogy ezzel hibát vét, egy pillanatra leengedte a pajzsát, és abba a hitbe ringatta magát, hogy a férfi talán megváltozott. Persze azzal is tisztában volt, hogy a férfi éppen ennek a pillanatnyi védtelenségnek a kihasználására és lábbal tiprására készül.

– Értem – mondta kimérten. – És miről akarsz akkor beszélni?

Ekkor Cal a borospoharát kezdte mustrálni, mintha a bölcsek kövét vizsgálgatná. Kis idő múlva összekulcsolta a kezét az asztalon, és Dora szemébe nézett.

– Azért jöttem, hogy felajánljam a közös megegyezéses válást.

– Közös megegyezés? – ismételte meg a nő, fel sem fogva a szavak jelentését.

– Igen – válaszolta Cal kissé előredőlve, és elkezdett kimérten, a szavait megválogatva beszélni, mintha az egészet előre betanulta volna.

Ez Dorát sokkal jobban megrémítette, mint ha a düh vulkánként tör fel belőle.

– Nos, egy válásnak nem kell feltétlenül „aki kapja, marja” alapon történnie. Az ügyvédi irodában ma reggel láthattad, hogy mennyi feszültség és harag tud felgyülemleni. A válás békés is lehet, ha a válófélben lévők nyíltan beszélnek az elvárásaikról és a kívánságaikról, és a köztük lévő ellentéteket egymás között próbálják megoldani.

– A válófélben lévők – ismételte meg hitetlenkedve a nő, felháborodva a férfi tettetett távolságtartásán. – Az isten szerelmére, Cal! Ez úgy hangzik, mintha egy reklámból léptél volna elő. A válófélben lévők? Rólad és rólam van szó!

– Rendben – válaszolta kissé mérgesen a férfi, és hátradőlt a székén.

– Folytasd, hallgatlak!

– Alapvetően te és én közösen fogjuk kidolgozni a részleteket – jelentette ki már nem annyira hivatalos hangon –, nem pedig az ügyvédek. Ha őket bízzuk meg, hogy oldják meg a gondjainkat, az az örökkévalóságig is eltarthat, és egy vagyont kell nekik fizetnünk. Emlékezz csak vissza, mi történt ma! A te ügyvéded az orránál fogva vezette az enyémet. Kezdett elfajulni az egész. Véleményem szerint mi magunk is ki tudnánk dolgozni egy megállapodást, amelyet az ügyvédeinkkel átnézetnénk, és így akár barátok is maradhatnánk. Én ezt szeretném, te nem? Ez jobb lenne Nate-nek is, ugye?

Most, hogy Cal végképp kipukkasztotta Dora önámításának buborékát, az asszony végig tudta hallgatni a mondandóját, és látta azt a mázat is, amivel a férfi az egészet bevonni igyekezett. Az ő ügyvédje megvezette Calét. Na persze, épp az ellenkezője történt!

– Nem hinném, Cal – válaszolta közömbös hangon. – Hallottam, hogy mit ajánlottál ma. Ha ez az elképzelésed arra, hogyan oldjuk meg a dolgainkat, akkor a megállapodást sutba vághatod – jelentette ki édes mosollyal az ajkán.

Cal menten elvörösödött.

– Szóval akkor így játszunk?

– Csak azon az úton megyek tovább, amelyen elindultál.

– Azt hittem, hogy… – mondta hátradőlve, és türelmetlenségében a combját csapkodta: – Nem tudom, miért, de azt hittem, hogy észszerűen fogsz gondolkodni.

– Azt hitted, hogy hátradőlök, és azt teszem, amit mondasz, ahogy mindig is tettem, ugye? A jó öreg Dorától elvárható módon. Aki mindig azt tette, amit mások elvártak tőle – mondta a férfira mutatva. – Te hagytál el minket, Cal. Kisétáltál az ajtón, és nemcsak engem, de a fiadat is elhagytad. Szerintem egy olyan férfitól, aki ilyesmit tesz, elvárható lenne némi bűntudat. Elvárom tőled, hogy nagyvonalú legyél. Hogy észszerűen gondolkodj – nevette el magát felháborodásában. – Láttam, hogy mennyire észszerű tudsz lenni. Nate és én nem tudunk megélni abból, amit ajánlottál.

– Ha tehetném, többet adnék!

– Pontosan tudom, hogy mennyit keresel, ahogy azt is, valaki mikor próbál átverni. Mindig is zsugori voltál, Cal, és ezt nem csak a pénzre értem. Mindig azt mondtad, ha bármi történne velünk, akkor az örökségedet jelentő régiségek visszakerülnének a családodhoz, az enyémek pedig az enyémhez. De most az én családi örökségemre is szemet vetettél.

– Mindenünk, beleértve a bútorokat is, közös szerzeménynek minősül. Ezt az ügyvéd is elmagyarázta. Egyenlően kell megosztoznunk rajta.

– Kell? Ha közös megegyezéssel válunk el, akkor azt tehetünk, amit akarunk. Épp most mondtad.

Cal letette a poharát, és hirtelen felállt, olyan hevesen tolva hátra a székét, hogy az nyomot hagyott a parkettán.

– Felfogtam, hogy nincs értelme semmit sem megbeszélnünk, amikor ilyen hangulatban vagy. Nate ezt tőled örökölte.

Dorának elakadt a lélegzete, és a szavak olyan élesen hasítottak belé, mintha tőrt szúrtak volna a szívébe. Valahol legbelül mindig is tudta, hogy a férje őt vádolja a fiuk autizmusáért. A szíve majd kiugrott a helyéről, és annyira kiszáradt a szája, hogy válaszolni sem tudott.

– Jobb lesz, ha most elmegyek.

– Menj csak! Abban jó vagy.

A férfi arca megrándult, majd megfordult, hogy elhagyja a házat.

– Ugye tudod, hogy nemcsak engem hagytál el, hanem Nate-et is? – kiáltott utána Dora.

Erre a férfi visszafordult, arcára merev arckifejezés ült ki.

– Igen, tudom.

A nő szíve fájt a fiáért, az ő szomorú, magányos kisfiáért.

– Fel sem hívtad, és meg sem látogattad őt. Ugye tudod, hogy szörnyű apa vagy?

Érezte, ahogy az érzelmek úrrá lesznek rajta, és nem volt ereje, hogy megállítsa őket. Persze nem is akarta.

– Egyszer sem vitted el Nate-et horgászni!

– Horgászni? Mi a…! Ez meg hogy jön ide?

– Meg akart tanulni horgászni. Melyik gyerek ne akarna? Nagyi tanította meg rá, nem te. Te sosem tanítottál neki semmit. Te mindig csalódásként tekintettél rá.

– Dora, kezdünk eltérni az eredeti témától! Miért húzod fel magad ennyire ezeken a régi dolgokon, amikor csak azért jöttem ide ma este, hogy békésen megegyezzünk? Mindig ezt csinálod. Mindig magukkal ragadnak az érzelmeid.

– Érzelmeket akarsz? Mutatok én neked érzelmeket! Miért hagytál el engem?! – kiáltotta. – Sosem mondtad el nekem! Miért?!

Minél hangosabban kiabált, Cal annál inkább visszahúzódott a csigaházába. Sóhajtva egyszerűen kijelentette:

– Utáltam az életemet.

Erre Dora elhallgatott, a szája tátva maradt, és mereven a nappali egy pontját bámulta.

– Minden este, amikor hazajöttem, megálltam az ajtóban, és utáltam, hogy be kell lépnem a házba – mondta Cal, és körbejártatta a tekintetét a szobában. – Utálom ezt az istenverte házat – jegyezte meg hideg, monoton hangon. – Mintha kolonc lenne a nyakamon! Ahogy beléptem, te lerohantál Nate problémáival, a ház körüli gondokkal vagy a kerti teendőkkel. Márpedig problémák mindig voltak. Még öt percre sem ülhettem le, hogy kipihenhessem magam, te azonnal a nyakamba zúdítottál valami égbekiáltó gondot, mint például azt, hogy elromlott a konyhamalac.

– Ha szólsz, akkor békén hagytalak volna!

– Nem csak erről van szó.

– Miről még?

– Rólunk.

– Mi van velünk?

– Nincsen olyan, hogy mi! – tört ki Cal. – Már nagyon régóta nincs. Csak te vagy, és Nate. Én vagyok a kakukktojás. Igen, megértem, hogy Nate nagyon sok időt igényel, de a diagnózisa után megszállottá váltál. Nem tudtál eleget tenni érte. Minden figyelmedet neki szentelted. Az egész életünk körülötte kezdett forogni. Dora, te teljesen rátelepedtél. Az élete minden percét előre megtervezed.

– Ez a dolgom – kiáltotta az asszony, már-már sírva. – Az anyja vagyok.

– De a feleségem is. Ezt a részt elfelejted. Nyűggé váltam, és megszűntem létezni.

– Megszűntél létezni? Megfőztem a vacsorádat, takarítottam a házat, és mostam rád.

– Én feleséget akarok, nem pedig egy bejárónőt!

Dorában bennszakadt a lélegzet. Hiába az ügyvédnél elhangzott szavak, a közös szerzemények megosztására vonatkozó lajstrom; ő ebben a pillanatban jött rá, hogy a házassága végérvényesen véget ért. A férfi nem szereti őt, jó ideje nincsenek iránta érzései, és soha nem is lesznek.

– Én… nem tudtam, hogy így érzel – mondta a könnyeivel küszködve.

Cal kimerülten ingatta a fejét. Úgy festett, mint egy bokszoló, miután bedobta a törülközőt. Halkan megszólalt:

– Dora, kérlek, ne sírj!

A szavaira csak még jobban patakzottak a könnyek Dora szeméből. A hüppögéstől már nem kapott levegőt. Mintha a férfi kiszakította volna a testéből a szívét, és egyre erősebben szorította volna. Érezte, ahogy a fájdalom a bordái közé kúszik. A mellkasához kapott, és kétrét görnyedt.

– Dora, mi a baj? – kérdezte a férfi, és egy lépést tett feléje.

Dora szíve olyan hevesen vert, hogy a fülében hallott dobolástól szinte nem is észlelte, mit mond a férfi. Előrebukott, és megroggyant a térde.

– A szívem. Nem kapok levegőt…

Florida, Sarasota

A rekkenő hőségben a sós fuvallat belekapott Carson hosszú, sötét, bársonyos hajába. Ezt leszámítva a lány meg sem moccant, szoborszerűen ült egy fémszéken, előrehajolva, az állát a tenyerébe támasztva. Sportolókat megszégyenítő testalkattal rendelkezett, erős volt, és atletikus. Sokáig tudott ebben a pózban maradni, hogy a kék medencére koncentrálhasson a Mote Tengerbiológiai Laboratórium és Akvárium cetkórházában.

Az akváriumhoz képest az épületnek ez a része sokkal praktikusabb elrendezésűnek tűnt. Az óriási falat egy szép, tengerkék és fehér delfineket ábrázoló mozaik díszítette, remekül elterelve a figyelmet az ipari, szürke falakról és a külső részen lévő, magas víztartályokról. Néhány kék tárolótartályt helyeztek el a sarokban. Mindegyik üresen állt, egyet kivéve, amelyikben egy delfin kapott helyet.

– Ó, Palack! – motyogta Carson.

A lány alig ismert rá a gyönyörű, csábító állatra, akit Sullivan’s Islanden ismert meg. Az a delfin életvidám, fényes bőrű, ereje teljében lévő nőstény volt. Most a bőre matt szürke színt öltött, ő maga kedvetlennek és gyengének tűnt, hosszúkás testét pedig keresztbe-kasul sebek borították.

A kedvetlen delfint nézve Carson nem tudott megmozdulni vagy megszólalni. A szívére sziklaként nehezedett a bűntudat. Az égető napsütésben ülve el kellett ismernie, hogy ő tehetett a delfin sérüléseiről. Ahogy Blake is mondta, az ő önzése a baj forrása.

Blake Legare a charlestoni Nemzeti Éghajlati Adatközpontban dolgozott. A férfi a barátja és a szeretője volt, de a tény, hogy Carson elhallgatta előle az igazságot, hogy ennyire összebarátkozott egy delfinnel, éket vert közéjük. Olyasvalamit tett, ami ellen a férfi oly szorgalmasan dolgozott. Fel akarta világosítani az embereket arról, hogy nem szabad ezt tenniük, és persze igaza lett. Carson volt az, aki egy vad delfint etetett, és az állat végül igen súlyos sérüléseket szenvedett. Blake azért volt olyan rendes, és elintézte, hogy a lány eljöhessen a Mote Tengerbiológiai Laboratórium és Akvárium cetkórházába, ahol Palackot kezelték. Carson tudta, ezért örökké hálás lesz a férfinak.

Egy nappal ezelőtt Carson Sullivan’s Islandről Sarasotába utazott a saját kocsijával. Késő este érkezett meg a városba, fáradt volt, és éhes. Kivett egy szobát az egyik szerény motelben, olyan közel a cetkórházhoz, amennyire csak lehetett. Alig aludt, a hajnalhasadtát várta, és nyitáskor már az intézmény kapujában állt.

A személyzetet, amely a helyzetet ismerve barátságos volt vele, értesítették az érkezéséről, de amíg a hivatalos engedély, hogy beléphessen a kórházi részbe, meg nem érkezett, nem tehetett mást, mint hogy türelmesen várakozott. Már több mint egy órája ült ott. Ezalatt láthatta, ahogy Palackot ellátják, illetve azt is, mennyire rossz az állat állapota. Még Blake figyelmeztetése ellenére sem volt felkészülve a delfin sérüléseinek súlyosságára.

Kis idő elteltével Carson a nevét hallotta. Ekkor megfordult, és meglátott egy magas, vonzó, fürdőruhát és kék, Mote feliratú, szörfös felsőt viselő nőt. Hosszú, szőke haját lófarokba fogta, és egy csiptetős táblát tartott a kezében. Carson talpra ugrott, mert már nagyon szeretett volna valakivel Palackról beszélni.

– Ön Carson Muir? – kérdezte a hölgy.

– Én vagyok – válaszolta Carson, kezet nyújtva a nőnek.

– Lynne Byrd vagyok – mondta, és ő is kezet nyújtott a lánynak.

A nő az irattartójára nézett, nagyon kimértnek tűnt.

– Itt az áll, hogy önkéntesnek szeretne jelentkezni a delfinrehabilitációs programba.

– Igen.

– Nos, lássuk csak! – mondta, a feljegyzéseit tanulmányozva. – Dr. Blake Legare vette fel velünk a kapcsolatot. Ismeri Blake-et? – nézett fel a nő Carsonra.

A lány a rendkívül csinos hölgyre nézett, és hirtelen úrrá lett rajta a féltékenység.

– Ő a barátom.

– Igen, Blake jó srác – jelentette ki mosolyogva a nő. – Már dolgoztunk együtt – mondta olyan természetességgel, ahogyan csak a munkakapcsolatokról szokás nyilatkozni. – Arra kér, hogy kifejezetten a Palack nevű delfinnel dolgozhasson. Miért éppen ezzel a delfinnel? – nézett rá kérdőn Lynne.

– Ismerem ezt a delfint.

– Ismeri?!

Carson ugyanazt a kritikus hangnemet hallotta ki Lynne hangjából, amelyet Blake-éből, amikor a férfi először szerzett tudomást arról, hogy a lány összebarátkozott egy vadon élő delfinnel.

Carson bólintott.

– Ez egy hosszú történet.

– Szeretném hallani.

Carson egyik lábáról a másikra állt, és próbált felkészülni arra, hogy felidézze a fájdalmas eseményt. Tudta, hogy Lynne minden szavát megjegyzi majd, de azzal is tisztában lesz, amit a lány nem mond ki nyíltan. Carson felidézte az első alkalmat, amikor azon a sorsfordító reggelen az Atlanti-óceánon találkozott Palackkal.

– Éppen Isle of Palms környékén szörföztem, amikor a delfin megvédett egy rám támadó bikacápától. Olvastam már olyasmiről, hogy delfinek mentettek meg embereket, de tudja, nem igazán hittem ezeknek a mendemondáknak. Egészen addig, amíg velem meg nem esett – mesélte komoran. – Azt hiszem… tudom, hogy ez a delfin mentette meg az életemet.

Lynne fejmozdulatából Carson látta, hogy a történet felkeltette a nő érdeklődését.

– Én is hallottam már ilyesféle sztorikat, és el is hiszem, hogy megtörténtek – vallotta be. – Túl sok dokumentált eset van ahhoz, hogy ne higgyek bennük.

Carson azonnal megkedvelte a nőt.

– De Palack nagy árat fizetett a hősiességéért. Amikor megpróbált elmenekülni, a cápa utánaeredt, és megharapta az uszonyát.

– Mi is úgy gondoltuk, hogy támadás érte, és akkor vesztette el az uszonyából hiányzó darabot.

Carson helyeslőleg bólintott.

– Néhány nappal később, amikor az öbölben állószörföztem, tudja, a dél-karolinai Sullivan’s Island vizein, ez a delfin elkezdett követni, és jól megnézett magának. Amikor megláttam a sérült uszonyát, tudtam, hogy ez az az állat, amelyik megmentett engem. Alig tudtam elhinni – nevette el magát. – A delfin hamarabb felismert engem, mint én őt.

Lynne hitetlenkedve rázta a fejét.

– Engem mindig meglep, hogy az emberek rácsodálkoznak arra, mennyire okosak is a delfinek. Tudjuk, hogy különösen intelligens teremtményekről van szó, de nagyon nehezünkre esik emberi tulajdonságokkal és gondolkodásmóddal ruházni fel őket. Az igazat megvallva a delfinek valóban ennyire intelligensek – mondta, majd egy kis szünetet tartott, hogy felírjon valamit a táblájára. – Szóval, hogyan gabalyodott bele abba a horgászzsinórba?

– Ez az a rész, amit szégyellek elmesélni – mondta Carson. A lehetetlennel ért volna fel, ha szépíteni akarta volna, neki milyen szerepe is volt a történetben. – Azt hiszem, legyezgette a hiúságomat, hogy a delfin felismert. Úgy tűnt, hogy szívesen barátkozik velem, legalább annyira, amennyire én vele. Most már tudom, hogy itt meg kellett volna állnom, de nem tettem. Azt hittem, valami miatt különleges vagyok számára. Ezért bátorítottam őt. Nevet adtam neki. Együtt úsztunk, és a mólóhoz hívtam – mondta, majd egy pillanatra elhallgatott, a vállát is behúzta. – Halat adtunk neki. Tudom, tudom… – mondta gyorsan, ahogy észrevette, hogy Lynne szeme valósággal szikrákat szór. – Nem kellett volna. Mindent rosszul csináltunk.

– Igen, mindent rosszul tettek – jelentette ki Lynne, de nem korholó hangnemben.

Carson így folytatta:

– Egyik este az unokaöcsém felállította a horgászbotjait, hogy halat fogjon Palacknak. Még csak kilencéves, csak jót akart. Másnap reggel fedeztem fel, hogy Palack teljesen belegabalyodott a horgászzsinórba.

Ekkor lehunyta a szemét. Carson sosem fogja elfeledni, Palack sikolya miként hasított a reggeli csendbe, ahogy annak a látványát sem, ahogy az állat küszködött, hogy levegőt vegyen a fodrozódó vízben. Minden alkalommal, amikor a delfin a felszínre jött, a zsinórok pengeként vájtak a húsába.

– Felhívtam Blake-et, végül a Nemzeti Éghajlati Adatközpont csapata szabadította ki és mentette meg őt. A nagyanyám szerzett repülőgépet, hogy ide tudják szállítani – mondta, és a cipője orrát bámulta meredten. – A többit már tudja.

Egy percig csend telepedett rájuk, amíg Lynne látszólag emésztgette a hallottakat.

Carson megköszörülte a torkát.

– Hogy van Palack?

Lynne arckifejezése semmi jót nem sejtetett.

– Nos – kezdte a nő tárgyilagosan, a tábláján lévő feljegyzéseket tanulmányozva –, a delfin kritikus állapotban van. Számos seb van a melluszonyain és a hátuszonyán, valamint súlyos vágások az egész testén. A horgászzsinór nagyon mélyen beágyazódott, és csak sebészileg lehetett eltávolítani.

Lynne lapozott egyet, tovább olvasott, és elhúzta a száját.

– A legrosszabb mégis a két, szájpadlásába akadt horog volt – rázta meg a fejét Lynne. – Az egyik különösen veszélyesnek bizonyult. Ritkán láttam olyan, a halállal tusázó emlőst, aki ezt túléli. Már nem tudta tartani a száját, a szeme üveges volt. Azt hittem, elveszítettük, de ebben a delfinben nagyon erős az élni akarás ösztöne. Antibiotikumokat kap, és infúziót. Azt hittük, hogy ezzel némi haladást érhetünk el.

– Azt hitték?

– Nem eszik – nézett fel Lynne a papírjaiból. – Palackot nem érdekli az étel. Ez komoly aggodalomra ad okot.

Carsonnak görcsbe rándult a gyomra.

– Mit tehetnek ilyen esetben?

Lynne közelebb hajolt Carsonhoz, finoman megérintette a kezét, és a korábbinál kevésbé hivatalos hangnemben szólt hozzá:

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk. Ezen a ponton csak reménykedhetünk. Palackot éjjel-nappal felügyelik és ellátják az önkéntesek, akik nagyon odafigyelnek rá. Igazán elkötelezett csapattal dolgozunk. Néhányan még az éjféli műszakot is bevállalják. Nagyon hálásak vagyunk nekik.

– Ebben én is részt vehetnék – jelentette ki habozás nélkül Carson.

Lynne egy pillanatra elgondolkodott.

– Őszinte leszek magához. Amikor először hallottam arról, hogy idejön, akkor nagyon ideges lettem. Nem akartam, hogy egy kezdő flippereset játsszon a medencében. De ismerem Blake Legare-t, és megbízom benne. Ő azt mondta, hogy adjak magának egy esélyt ezzel a delfinnel kapcsolatban.

Carson nem szólt egy szót sem. Lynne így folytatta:

– Palack gyenge, de rövid távokat képes egyedül úszni, és sokkal feljebb tartja magát a vízben, mint a megérkezésekor. A csapat azon dolgozik, hogy bátorítsa, önmaga ússzon hosszabb szakaszokat is – mondta, Palackra emelve tekintetét, és aggódva felsóhajtott. – Annyira kedvetlen.

Carson követte Lynne tekintetét.

– Lehangoltnak tűnik.

– Nem szeretem az emberekre illő kifejezésekkel illetni a delfineket, de… – jegyezte meg Lynne egy vállrándítás kíséretében – azt mondanám, depressziósnak tűnik.

– Teljesen egyedül van odabent.

– Nem akarjuk túlságosan erőltetni az emberi kapcsolatokat. Nem akarjuk, hogy az embereket az étellel azonosítsa, így inkább annyira távol maradunk, amennyire csak tudunk, mert hosszú távon így lesz neki a legjobb – mondta Lynne, és leengedte a tábláját. – Én több mint húsz éve foglalkozom ezzel. Nagy ritkán találkozom olyan delfinnel, aki igényelné a társaságot, de azt hiszem, Palack közülük való – mondta, és mintha egy mosoly játszott volna az ajkán. – Általában nem érintjük meg őket. Egy alkalommal, amikor a medencében úsztam vele, véletlenül hozzáértem a tenyeremmel. Ekkor füttyentett, és rám nézett, mármint jól megnézett magának, éppen úgy, ahogyan az imént említette. Esküszöm, ha egy macskáról beszélnénk, akkor dorombolt volna.

Carson emlékezett rá, hogyan nézett rá Palack az öbölben, csillogó szemmel és kissé oldalra döntött fejjel.

– Ismerős ez a nézés.

Lynne elgondolkodott ezen, és Carson arcát tanulmányozta.

– Ha ez a delfin kötődik magához, és felismeri önt, lehet, hogy ez segít majd neki túljutni a holtponton.

– Én is kötődöm hozzá, és tudom, hogy felismer majd engem – jelentette ki Carson határozottan.

Lynne bólintott, és az órájára nézett.

– Itt az ideje, hogy Palack megkapja a gyógyszereit. Bejöhet velünk a medencébe. Lássuk, Palack hogyan reagál önre! Hagyjuk, hogy ő döntsön!

– Köszönöm – válaszolta Carson.

– Ne nekem köszönje – jelentette ki Lynne, visszatérve a korábbi hivatalos hangnemhez. – Mindketten a legjobbat akarjuk ennek az állatnak.

Carsont egy öltözőbe vezették, ahol felvehette a fürdőruháját. Az egyik önkéntes egy kék, Mote feliratú védőruhát adott neki, majd bevezette oda, ahol Lynne és a többi csapattag egy nagy, kék medence mellett állt. A nap erősen sütött, és a beton égette a talpát, ahogy végigmentek rajta. Carson szíve hevesen vert, hiszen aggódott és izgult is amiatt, hogy újra Palack közelében lehet. Vajon örömmel fog fogadni, vagy fel sem ismer majd?, tanakodott magában.

Lynne és egy állatorvos létrán felmászott a medence szélére, Carson pedig követte őket. A medence peremén átkukucskálva meglátta Palackot a másik oldalon, amitől a lélegzete is elállt. Megpillantotta a szürke testet keresztbe-kasul borító friss, fehér sebeket. A két nő után lemászott a létrán, és a medence hűvös vizébe lépett. A víz a derekáig ért. Lynne és az állatorvos már Palack mellett voltak, és szorosan tartották. Carson lemaradt mögöttük, de nem tudta levenni szemét az állatról. Kissé rendellenesen, magát furcsán tartva úszott. Gyönyörű szeme nyitva volt, de csak résnyire. Már-már élettelennek tűnt.

– Segítsen tartani a fejét, hogy beadhassuk a gyógyszereket! – utasította Lynne, magához intve Carsont.

A lány lassan megközelítette az állatot. Palack minden, a medencében tartózkodó embert szemmel tartott, és a fejét kissé a közeledő új ember felé fordította. Carson egyenesen a szemébe nézett. Az állat hirtelen hangosat füttyentett, és egyetlen farokcsapással kiszabadította magát az orvos szorításából.

– Palack! – kiáltotta Carson, és kitárta a karját, ahogy a delfin felé mozdult. Az állat teste végigsimította Carsonét. A delfin a medencében körözött, és izgatottan füttyögött. Ezután visszatért a lányhoz, és szemét óriásira nyitva folyamatosan szemmel tartotta. Carson kinyújtotta a kezét, de mielőtt megérintette volna az állatot, Lynne-re nézett.

– Megérinthetem?

Lynne szélesen elmosolyodott, és bólintott.

– Igen, szemmel láthatólag ezt szeretné.

Carson örökre az emlékezetébe akarta vésni azt az örömet, amit a delfin bőrének simogatásakor érzett. Végigsimította az állat busa fejét, és nagyon óvatosan végighúzta kezét a sebek körül. Nagyszerű érzés volt újra kapcsolatba kerülni a delfinnel. A lányt elöntötte a Palack iránti szeretet, és nagyon boldoggá tette, hogy ez az érzés kölcsönösnek bizonyult. Amikor Palack előtte megállt, olybá tűnt, mintha szélesen elvigyorodna. Carson ekkor észrevette, mennyire szétszabdalták a horgok az állat száját, és egész testében megborzongott.

– Mit tettünk veled?! – motyogta.

Meglepetésére Palack a hátára fordult, és a hasát mutatta, hogy megsimogassa. Lynne-nek, ezt a mértékű bizalmat és szeretetet látva, elakadt a szava. Carson kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa az állat finom bőrét, miközben a víz finoman jobbra-balra áramlott az ujjai között.

Palack visszafordult a hátára, és a vízben megpihent. Pontosan Carsonnal szemben helyezkedett el.

Lynne odament hozzájuk, és megvakargatta Palack busa fejét.

– Azt hiszem, ezt pozitív reakciónak nevezhetjük – mondta nevetve, amit az állatorvos mosolya is megerősített. – Többet mozgott, mint ez idáig bármikor. Lássuk, vajon elfogad-e egy kis halat.

Lynne egy élő hallal teli tartót nyújtott át Carsonnak.

– Fejjel előre adjon oda neki egyet! Úgy könnyebben le tudja nyelni.

Carson úgy tett, ahogyan mondták neki. Sok halat dobott már Palacknak otthon a mólóról, így tudta, ha az állat úgy akarja, el is tudja kapni.

– Palack! – kiáltotta.

A delfin sötét szemével figyelte őt, kíváncsian és várakozásteljesen. A vödörbe nyúlva Carson kivett egy halat.

– Palack, éhes vagy? Kérsz egy szép heringet?

Palack csak nézte őt.

– Tessék! – kiáltotta Carson, és eldobta a halat.

A delfin villámgyorsan elkapta és lenyelte. Amikor Palack visszanézett, és kért még, a három nő örömmel és megkönnyebbülve vette tudomásul a pozitív fordulatot. Carson megetette Palackot a maradék hallal, és minden harapáskor megdicsérte őt, egészen addig, amíg ki nem ürült a vödör.

– Ez nagyszerű! – mondta Lynne Carsonnak. – Sokkal jobb, mint amiben reménykedtem. Legalább négy kiló heringet és kapellán lazacot kell naponta ennie. Nos, meddig tudna önkéntesként itt maradni? – kérdezte szélesen mosolyogva.

– Egy hétnél tovább nem engedhetem meg magamnak, hogy itt maradjak. Ennyi idő elég lesz Palacknak, hogy átlendüljön a holtponton?

– Szerintem máris jobban van. Az is óriási teljesítmény, hogy újra eszik – mondta a nő, és Palackra nézett. Az állat apró, lassú köröket róva úszkált a medencében. – Gyakran csak egy kis szeretetre van szükség.

Carson a nagyanyjára, a testvéreire és Blake-re gondolt. Arra, hogy a nyáron megtapasztalt szeretet az ő életét is mennyire megváltoztatta.

– Önt bízom meg Palack etetésével. Angela megmutatja majd, hogyan kell előkészíteni az ételt. Kézből kellene etetni, amíg meg nem erősödik. Utána már magától kell ennie. Szeretném, ha Palack hamarosan átkerülhetne a nagy medencébe. Ott több helye lesz úszni, és ön is dobálhatja neki a halat, hadd kapdossa csak, így nem kell kézből etetni. Ez egy fontos lépés, hogyha a későbbiekben szabadon akarjuk engedni. Minél kevésbé van ránk utalva, annál jobb.

– Szabadon engedni? Azt hittem, hogy Palack egy rehabilitációs központba fog kerülni.

– Ez még nem biztos. Eddig még abban sem mertem reménykedni, hogy túléli. Az elsődleges célunk mindig az, hogy a felépülést követően visszaengedjük az állatot a természetbe. De addig még nagy utat kell megtennie. Az idő majd eldönti.

– Ha visszaengedik őt a természetbe, akkor hová kerül majd? – kérdezte Carson aggódva.

– A saját élőhelyére. A delfinek nagyon ragaszkodnak a családjukhoz. Az, hogy egymással kommunikáljanak, elengedhetetlen a túlélésükhöz.

– És ha nem lehet visszaengedni az öbölbe?

Lynne elgondolkodott, majd így szólt:

– Nos, természetesen azért ez az elsődleges célunk.

– Összezavarodtam. Blake nem említette, hogy kételyek merültek fel azt illetően, hogy Palack az öbölbeli közösséghez tartozik-e? Nem találta meg a delfint az adatbázisában, de még keresi.

– Ezt nem említette – rázta meg a fejét tagadólag Lynne. – Ez komoly problémát jelenthet. Nem mi hozzuk meg a végső döntést. Ha nem lehet visszaengedni a természetbe, akkor találunk majd neki helyet, ahol befogadják.

– Blake említette a Delfinkutató Központot.

– Az egy remek hely. Járt már ott?

Carson tagadólag megrázta a fejét.

– Akkor meg kellene néznie. Érdekelne, miként vélekedik róla.

– Remélem, hogy Palack visszakerülhet majd az öbölbe.

– De ugye tisztában van azzal, hogy ez mit jelent önre nézve? – kérdezte Lynne. – Megfigyelheti majd, de sosem kerülhet vele kapcsolatba. Lehet, hogy Palack visszatér majd a mólójukhoz, hogy ételért kuncsorogjon. Ez egyszerűbb, mint ha neki kell ennivalóra vadásznia.

– Higgye el, Blake már keresztre feszített emiatt.

– Igen, azt el tudom képzelni. Túl sok mindent látott már ahhoz, hogy az ilyesmit félvállról vegye. Ahogyan mindnyájan.

Lynne jelzett a másik Mote-önkéntesnek.

– Még maradhat egy kicsit. Leeresztem majd egy kötéllel a játékokat, és megpróbálhatja játékra bírni őt. Ha túlságosan fáradtnak tűnik, akkor csak álljon itt, a közelben, és figyeljen! Szóljon, ha bármi furcsát vesz észre. Egyébként pedig nagyon örülök, hogy itt van. Jót tett vele.

Carson egyedül maradt Palackkal a medencében. Reménykedett abban, hogy a delfin visszatérhet az öbölbe. Ám egészen a mai napig nem tudatosult benne, hogy mennyire súlyosak a sérülései.

Palack újra odaúszott hozzá, közvetlenül Carson elé. Pár percig farkasszemet néztek, és szinte tapintható volt a csend. A nap égette Carson hátát. A víz enyhén hullámzott Palack mozdulataitól. Valahol a távolban sirályok vijjogtak.

Carson becsukta a szemét, és hosszú idő óta először nyugalom szállta meg. Időbe telik majd, amíg feldolgozza mindazt, amit az elmúlt hónapban megtudott: hogy az anyja miként halt meg a tűzben, hogy a szülei alkoholisták voltak, illetve azt is, hogy talán ő is hajlamos az alkoholizmusra.

Amikor azonban Palack szemébe nézett, és látta a feltétel nélküli megbocsátást és szeretetet, Carson érezte, hogy kemény szíve megenyhül, és elindul azon az úton, amelyen a múltban elkövetett hibáiért hajlandó lesz önmagának megbocsátani.

Dél-Karolina, Sullivan’s Island

Harper a dolgozószoba ajtaja előtt állt, és bekukucskált a gyéren megvilágított helyiségbe. Odabent Nate a tévé előtt, törökülésben ült a padlón. Csenevész, sápadt fiú volt, akire nagyon ráfért volna már egy hajvágás. Mozdulatlanul ült, kizárólag vékonyka ujjai mozogtak elképesztő sebességgel a videojáték kontrollerén. Erősen koncentrált, így észre sem vette, hogy a lány figyeli őt.

A saját világába merülő, aprócska és magányos Nate látványa a lányt gyermekkori önmagára emlékeztette. Harper is gyakran zárkózott be ebbe a szobába, csak nem videojátékozni. Ő inkább a könyvek világába menekült. A mai napig szerette kamaszkori kedvenceit, amelyek, mint afféle jó barátok, mindenhová elkísérték őt: az Időcsavart, Az oroszlán, a boszorkány és a ruhásszekrényt a Narnia krónikái-sorozatból, illetve bármit, amit Judy Blume írt. Oly sok könyv, oly sok órányi olvasás… Emlékezett rá, hogy mennyire magával ragadták a történetek, és hogy teljesen elmerült ebben a mesevilágban. Amíg olvasott, nem érezte magát magányosnak.

Nate-hez hasonlóan a gyermekkora nagy részét ő is egyedül töltötte. Ugyanazt a neveltetést kapta, mint nemzedékek óta minden James-sarj. A felsőbb rétegekből való angol családok úgy tartották, hogy a csendes gyerek a jó gyerek. A szülők nem puszilták vagy ölelték meg csemetéiket. Az érzelmek kimutatását rossz szemmel nézték. A látható szükségleteket illetően senki sem állíthatta volna, hogy Harper anyja elhanyagolta volna a lányát. Ennek épp az ellentéte volt igaz. Mindig szép ruhákban járatta őt, megfelelően táplálta, nevelőnőket alkalmazott, hogy tanítsák. Elhanyagolni valakit azonban sokféleképpen lehet.

Az anyja hol a manhattani, hol a hamptonsi és az angliai házába rángatta magával a lányát, gyakran nevelőnőre hagyva őt – általában olyasvalakire, aki csak ült, és csupán nézte, ahogy Harper egyedül játszik, amíg az anyja a végeláthatatlan üzleti találkozóit intézte, vagy viharos társasági életet élt.

Amikor Harper hatéves lett, elég idősnek tartották már ahhoz, hogy a nyarakat Sea Breeze-ben töltse. Az anyja sosem szívelte a gondolatot, hogy a lányát hosszabb időre a Muir család gondjaira bízza, de a nyári vakáció idejére ez a megoldás tulajdonképp kényelmesnek bizonyult, így Harper a nyarakat a nagyanyjánál tölthette.

Egyedül itt tudta áttörni az elszigeteltség falát. Amikor először érkezett ide, minden olyan különös volt, annyira idegen. A mohás, hatalmas tölgyfák, a hullámok moraja és a napirend hiánya. Nagyi nem engedett nevelőnőket a házba, inkább hagyta, hogy a lányok keresztbe-kasul rohangásszanak a szigeten. Csupán annyit kért tőlük, hogy tisztán és rendes ruhában jelenjenek meg étkezésekkor.

Harper eleinte úgy érezte magát, mint az árral sodródó hajó, hiszen nem volt határozott napirend, sem pedig nevelőnő, aki megmondta volna, mikor mit tegyen. A szabadság elemi erővel tört a magányos, hatéves kislányra. Ugyanakkor félt is, és furcsán érezte magát két idősebb testvére, Carson és Dora társaságában, akik között kisebb volt a korkülönbség. Az egyikük öt, a másikuk nyolc évvel volt idősebb nála. Ismerték a házat, a környéket és a helyi kultúrát. Sea Breeze az ő fenségterületük volt, és Harper „betolakodónak” érezte magát. Az első itteni nyaralása kezdetén rengeteg időt töltött a szobája magányában, könyvet olvasva.

Egészen addig, amíg nagyi közbe nem lépett. „Gyermekem! Ki kell jönnöd a szabadba játszani” – mondta. A nagyanyja is ugyanolyan könyvmoly volt, mint Harper maga, de az asszony a szárnyai alá vette őt, és megtanította neki, hogy az életben mennyi minden van a könyveken túl is, amiben kedvét lelheti, például a horgászatban, a csónakázásban, az úszásban és a természet bebarangolásában. Nagyi lett a lányok vezére. Ebédet csomagolt nekik, és elvitte őket, hogy felfedezzék a szigetet, megismertette őket a csatornákkal, miközben egykori felmenőjükről, a jóképű Muir kapitányról, a hírhedt kalózról mesélt nekik mindenféle történeteket. Kalandvágyó természetükre próbált hatni, és telebeszélte a fejüket egy olyan, elrejtett kincs álomképével, amelyet az állítása szerint jogosan az ő családjuk birtokolna.

Dora azon a nyáron kezdett először érdeklődni a fiúk iránt. Carsonnak pedig szüksége volt egy barátra, így Harperhez fordult. A lányok hamar rájöttek, hogy ők valójában afféle rokonlelkek, akiket álmaik és fantazmagóriáik eggyé kovácsoltak. Carson kellőképp kalandvágyó, Harper pedig meglehetősen intelligens volt, így olybá tűnt, mintha a köztük lévő ötévnyi korkülönbség elillant volna. Harper a könyvekből számtalan izgalmas ötletet vett, amelyeket Carsonnal később elő is adtak, el is játszottak.

Az itt töltött nyarak Harper fiatalkorának mentsváraivá lettek. Már nem csak a könyvek jelentették az egyedüli támaszait, mert Carsonnal a képzelete is szabadon szárnyalhatott. Lett egy barátja, akivel együtt játszhatott.

Harper még egyszer a kisfiúra pillantott, aki egyedül ült a képernyő előtt. Csöndben távolodni kezdett az ajtótól, ajkán mosoly játszott. Már tudta, mit kell tennie.

{1} Az évenként kiosztott díjjal azokat az önzetlen embereket jutalmazzák, akik a projekt keretein belül az adott évben kiemelkedő munkát végeztek. – A ford.