Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2015

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-403-224-3

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Szöveg: Mario Pasqualotto

Illusztráció: Stefano Turconi

Fordította: Ungváriné Simon Nóra

Felelős szerkesztő: Bonczán Bea

A mű eredeti címe: Agatha Mistery. Il tesoro delle Bermuda

Original edition published by Istituto Geografico De Agostini S.p.A., Italia

© 2011 Atlantyca Dreamfarm s.r.l., Italia

© 2015 Manó Könyvek Kiadó Kft.

Hungarian translation © 2015 Ungváriné Simon Nóra

Sir Steve Stevenson

BERMUDA

KINCSE

Illusztráció:

Stefano Turconi

AZ ÖTÖDIK KÜLDETÉS

SZEREPLŐK

Agatha

Tizenkét éves, rendkívüli memóriája van. Krimiírónőnek készül.

Larry

A jó nevű Sólyomszem Detektívképző Iskola kétbalkezes diákja.

Mr. Kent

Hajdani ökölvívó, jelenleg hamisítatlan angol főkomornyik.

Watson

Szibériai macska, szaglása akár egy rendőrkopóé, bele is üti mindenbe az orrát.

Scarlett

Energikus, sportos, napbarnított. Saját víziparkja van, nagy barátja a delfineknek.

ÚTI CÉL:

ATLANTI-ÓCEÁN,

BERMUDA

FELADAT:

KINYOMOZNI, VAJON CSAKUGYAN ELTŰNT-E A MAJÁK LEGENDÁS KALENDÁRIUMA A HÍRHEDT BERMUDA-HÁROMSZÖGBEN.

Jacques Cousteau-nak és más bátor felfedezőknek,

akik az elsüllyedt hajókat kutatják.

KÖSZÖNETET MONDOK AZ ALÁBBI SZEMÉLYEKNEK, AKIK IDŐT ÉS FIGYELMET SZENTELNEK AZ AGATHA MISTERY-SOROZATNAK: ELISA PURICELLI GUERRA, GIOVANNA CANZI, BENEDETTA GALANTE. A DOKUMENTÁCIÓÉRT A TENGERBIOLÓGUS BRINO DIAZ LOPEZNEK, A TÖRTÉNET KIDOLGOZÁSÁÉRT PEDIG BARÁTOMNAK, GIANFRANCO CALVITTINEK.

HA OLYAN KIFEJEZÉSSEL TALÁLKOZOL A TÖRTÉNETBEN, AMIT NEM ÉRTESZ, LAPOZZ HÁTRA A SZÓSZEDETHEZ!

Azon a január végi szombat reggelen Larry Mistery – a jó hírű Sólyomszem Detektívképző Iskola diákja – alig fért a bőrébe az izgatottságtól. Nemrég kapta meg barátjának, Mallorynak az e-mailjét, amelyben meghívta őt a születésnapi bulijába. Larry számára ez igazán fantasztikus hír volt.

Délelőttre azt a feladatot kapta, hogy a kémkedés- és elhárításórát kövesse online. Nagyon nehezen kelt föl – mint mindig –, ezért aztán folyamatosan ásítozott. Türelmetlenül várta, hogy dél legyen, és véget érjen a tanítás. Jól nevelten elköszönt a DM-31-es professzortól, és újra elolvasta a meghívót.

A program szerint a buli nyolckor kezdődik a London belvárosában található remek szórakozóhelyen, a Fashion Time-ban, és a hetvenes évek népszerű diszkózenéihez illő öltözékben kell megjelenni. A meghívón trapéznadrágos fiatalok voltak színes ingben, nagy, hegyes gallérral. A mellény olyan szorosan feszült rájuk, hogy levegőt is alig kaptak, a cipők talpának vastagsága pedig elérte az öt centimétert.

Larry szerette az extravagáns dolgokat, és fel volt dobva az ötlettől. Ebédre egy tányér sült krumplit majszolt, amit már legalább három napja pihentetett a hűtőben. Azután keresgélni kezdett a szekrényében, de csak farmert, pólókat és azokat az elegáns öltönyöket találta, amiket az anyja varratott számára a különleges alkalmakra.

Semmi, amit használni tudna! Csalódottan elkezdett böngészni az interneten, hátha talál valami érdekeset. Egyórányi szörfölés után tekintete megakadt egy videobejátszáson, meglátta John Travoltát a Szombat esti láz című filmben.

A színész mozgása ruganyos volt, és vonzó, a ruhája, amit viselt, roppant elegáns, éppen a bulira való.

Larry elrohant egy kis üzletbe, ahol régi vágású ruhákat árultak. A bolt az ő tetőtéri lakásától csak néhány háztömbnyire volt. Itt elköltötte az egész heti zsebpénzét, és egy hatalmas zsákot maga után vonszolva tért haza. Beállt a zuhany alá, s ezzel kezdetét vette a hosszas készülődés. Már hét óra is elmúlt, és még mindig a tükör előtt állva igazgatta magát, ügyelve a legapróbb részletekre is.

– Nem lesz olyan lány, aki ma este ellen tudna állni a vonzerőmnek – jelentette ki elégedetten, miközben a mellényét gombolgatta.  Közben csípőjével néhányat körözött, s pont úgy emelte a végén magasba a kezét, mint Travolta a filmben. Nagy meglepetésére ez kifejezetten jól sikerült.

Már csak egy kis illat hiányzik, aztán indulhat is. Megragadta a dezodort, és hirtelen mozdulattal megnyomta a fújófejet.

– A fenébe! – kiáltott fel bosszúsan, amikor a folyadék a szemébe fröccsent. – Ez rettenetesen csíp!

Visszarohant a fürdőszobába, megmosta az arcát forró vízzel. Ettől újra felkiáltott, aztán megdörzsölte a szemét, és újra fájdalmas sikoly szakadt ki belőle. Végtelennek tűnő kínok után egy nedves törülközőt szorított az arcához. Nagy hörgéssel kinyitotta a szemét, s így megpillantotta magát a tükörben. Szeme egy izzó biliárdgolyóra hasonlított.

– Jaj, ne! Legalább egy liter szemcseppre lesz szükségem, hogy ezt helyrehozzam. De hová a fenébe tehettem? – keseredett el az ifjú detektív, tanácstalanul bolyongva a lakásban.

Összevissza botladozott, alig látott ugyanis a fél szemével. Nekiment a bútoroknak, közben leborított egy halom képregényt és újságot.

– Talán az elsősegélydobozban van…

Kinyitotta a kamra ajtaját, és idegesen kiborította a gyógyszerekkel teli dobozt. Ragtapaszok, fertőtlenítők, vattacsomók zuhantak ki, de szemcsepp nem akadt köztük. Közben a szeme olyan méretűre dagadt, amivel már nem lett volna tanácsos megjelenni egy bulin.

– Ez így szánalmas… Ki kell találnom valami stratégiát.

Egyfolytában az órára sandítva még néhány percig turkált a holmik között. Már elmúlt nyolc, a parti bizonyára elkezdődött. Hirtelen nagyot csettintett az ujjával.

– De hülye vagyok! Miért nem gondoltam erre előbb?

Kitűnő megoldást talált. Kicsit talán nevetséges, de szükséghelyzetben megteszi.

Húsz perccel később, vidáman fütyörészve jelent meg a bulin. Egy jókora hajtincset fésült a jobb arca elé, így senki sem fedezte fel az elrejtett, gyulladt szemet.

Miután üdvözölték egymást, az ifjú detektív szerzett egy csomó szendvicset, és levetette magát egy díványra a táncterem sötét sarkában. A meghívottak egy hatalmas, fényesen villódzó és forgó diszkógömb alatt ropták a táncot.

– Nem állsz be közéjük? – kérdezte tőle Clarke egy kis idő után, a zene ütemére vonagolva.

Larry eljátszotta a nagy vagányt; lábát keresztbe vetette, és pattogatott kukoricát hajigált a szájába.

– Spórolok az energiámmal – okoskodott. – A jó számok mindig a végére maradnak.

Clarke nevetve bólogatott, aztán a hasát hintáztatva eltűnt a tömegben.

Ahogy véget ért a táncparkettet felrobbantó funky, Mallory lépett oda Larryhez.

– Jó kis bulit rendeztem, mi? Ha nem mozdulsz a díványról, az összes lányt lecsapom a kezedről.

Larry éppen valami frappáns válaszra készült, de ekkor egy kórus belekezdett a szokásos szülinapi dalba, és elvonszolták az ünnepeltet, hogy vágja fel a terem közepére meglepetésként behozott tortát. Az általános kavarodásban az ifjú mesterdetektív már a szökési hadműveleten kezdett gondolkodni.

– Ez a megfelelő pillanat, hogy elhúzzam a csíkot – dünnyögte. – Fel kell használnom a hihetetlen elterelő technikáimat, és észrevétlenül kisurranok.

Alig állt föl, amikor megkocogtatták a vállát.

– Hová mész? – kérdezte egy lányhang. – Nem tetszik a buli?

Larry megperdült a sarkán, és nyugtalanul pillantott az ismeretlenre. Magas, karcsú lány volt, aranyszínű, göndör hajzuhataggal, smaragdszínű, ragyogó szemmel. Kétség sem férhet hozzá: igazi bombázó állt előtte.

– Egész este téged figyellek – folytatta a lány félénk nevetgéléssel. – Szeretem az eredeti figurákat. – Kezet nyújtott. – Engem Lindának hívnak. És téged?

– Hm… Izé… Larry vagyok – dadogta zavartan a fiú.

– Táncolnál velem? – kérdezte Linda.

– Hát… No… I-ggen…

Lassan a táncparkett felé sétáltak, Larry azonban hirtelen megtorpant, és a zsebéből kirántott egy őrülten vibráló, telefonszerű szerkezetet. A különleges minőségű, modern készüléket a detektíviskola minden diákja megkapta, hogy nyomozói küldetését a világban bárhol zökkenőmentesen elvégezhesse. EyeNetnek nevezték.

Larry elolvasta a képernyőn felvillanó üzenetet. Elsápadt attól, amit látott.

– Micsoda? Megőrültek ezek? Rögtön értesítenem kell Agathát.

– Ki az az Agatha? – kérdezte döbbenten Linda. – Ugye nem a barátnőd?

Larry olyan izgatott volt, hogy meg sem hallotta.

– Kölcsön tudnád adni a mobilodat? – kérdezte kétségbeesetten. – Az enyém éppen lemerült…

Ez természetesen hazugság volt, de nem akarta, hogy az iskola tanárai lehallgathassák az EyeNeten bonyolított hívását, s így rájöjjenek, ki segíti őt a nyomozások lefolytatásában.

Egy pillanattal később már a sarokba félrehúzódva küldte az üzenetet az unokatestvérének, Agathának, mialatt Linda a szoba túlsó végén várta. Larry visszaadta neki a telefont, elnézést kért a felmerült probléma miatt, és lábait a nyaka közé kapva elviharzott a Gatwick repülőtérre. Ezzel tulajdonképpen kezdetét vette a „Bermuda-háromszög-küldetés”.

A tizenkét éves Agatha Mistery két esztendővel volt fiatalabb unokabátyjánál, Larrynél, a jelleme viszont homlokegyenest különbözött tőle. A fiú izgága, olykor kétbalkezes, a technikai újdonságok megszállottja volt, míg ő inkább töprengő, a hagyományokat kedvelő teremtés, aki szabadidejében mindenféle régimódi dologgal foglalkozott. Nem is csodálkozhatunk ezen a különbözőségen: a Misteryk családfáján egymás után hajtottak a különleges egyéniségek, akik mindannyian szenvedélyesen vetették bele magukat a legkülönösebb, legfurcsább mesterségekbe.

Agatha időnként kapcsolatba lépett a világ minden táján szétszóródva élő rokonaival, és igyekezett figyelemmel kísérni a sorsukat.

Hogy könnyebben számon tudja tartani a szerteágazó família tagjait, egy nagy térképet készített, amire bejelölte elérhetőségük mellett a hozzájuk kapcsolódó fontosabb információkat.

Néhány hónappal ezelőtt, egy dél-afrikai tudományos expedícióról való hazatérésük után, a szülei a szalonban tágra meredt szemmel tanulmányozták ezt a hasznos térképet.

– Csodálatos! – kiáltott fel a papája, miközben nagy füstöket eregetett a pipájából. Az anyuka pedig odaszaladt a kislányához, és átölelte:

– Jaj, kicsim, úgy sajnálom, hogy ilyen gyakran magadra hagyunk. De folyton csak rád gondolunk, és nagyon büszkék vagyunk rád.

– Ne aggódj, mama – válaszolta a mindig jó kedélyű Agatha. – Hála Watsonnak és Mr. Kentnek, sosem unatkozom.

Tekintetével mindjárt meg is kereste két hűséges társát. Watson, a macska, a család London külvárosában álló hatalmas, viktoriánus palotájának szalonjában, egy Ming-vázában hevert összekuporodva, és hófehér szőrét nyalogatta.

Mr. Kent, a főkomornyik viszont éppen ekkor lépett be a szalonba egy tálcányi gusztusos szendviccsel.

– Rendkívüli – ismételte meg a papa, közelebb lépve a térképhez.

– Még nem teljes a Misteryk sora – mondta Agatha. – Naprakésszé kell tennem a noteszomba írt feljegyzésekkel kiegészítve.

Kétségtelenül sok munkával járt ez a feladat, de Agatha nagy lelkesedéssel végezte. Felnőttként szeretett volna világhírű krimiírónővé válni, ezért kedvenc időtöltése az volt, hogy mindenféle érdekes információt begyűjtött, amit a későbbiekben majd felhasználhat.

Azon a szombat estén is, amikor történetünk játszódik, vacsora után az íróasztalához ült, hogy egy halomnyi könyvet átnézzen és kijegyzeteljen. Eközben Watson a baldachinos ágyon játszott egy pamutgombolyagot üldözve.

Egyszer csak három kis koppantást hallott az ajtón. Felemelte a fejét, abbahagyta az írást.

– Minden készen van, Mr. Kent? – kérdezte.

– Ahogyan parancsolta, kisasszony – válaszolta a főkomornyik.

– A bőröndök is?

– Magától értetődik.

– És Watson utazókosara?

– Már betettem a limuzin csomagtartójába.

– Kitűnő munka! Egy perc és jövök.

Agatha fölvett egy ezüst nyakláncot és karkötőt, majd megfésülte szőke haját. Csipke díszítésű szürke estélyiruhát választott, ami nagyon jól állt neki. London legelőkelőbb színházába készültek, a Királyi Színházba, és nem akart szégyenben maradni az öltözéke miatt. Eltöprengve megdörzsölgette az orrát, és odaszólt a macskának:

– Megígéred, ugye, hogy jó leszel? – suttogta. – Ha észreveszik, hogy a táskámba bújtál, nagy ramazuri lesz.

Válaszul Watson beugrott a táskájába. Agatha egy kis buksisimogatással jutalmazta, aztán elindult lefelé a lépcsőn. Amikor a garázsba értek, a főkomornyik kitárta az autó ajtaját, és betessékelte a kislányt. Mr. Kent is kicsípte magát: a szokásos szmoking helyett kétsoros mályvaszínű zakót viselt, kék selyemsállal.

Csak medveszerű testalkata és lapos orra tanúskodott profi bokszolói múltjáról.

– El ne felejtsük bekapcsolni a riasztót! – figyelmeztetett Agatha. – Az az érzésem, hogy hosszabb útra indulunk.

Mr. Kent egy távkapcsolóval üzembe helyezte a riasztóberendezést, és megmasszírozva szögletes állát azt kérdezte:

– Biztos benne kisasszony, hogy Larry úrfi ma este telefonálni fog? – kérdezte kételkedve.

Aznap délután ugyanis Agatha azt kérte tőle, készítse össze a bőröndöket, mert olyan megérzése támadt, hogy Larry rövidesen újabb küldetésbe vonja be őket. Ismervén kis úrnője megérzési képességeit, Mr. Kent szemrebbenés nélkül engedelmeskedett.

– Biztos vagyok benne, hogy ad magáról életjelet – mosolygott Agatha. – Két komoly okom is van ezt feltételezni. Az egyik, hogy több mint egy hónap eltelt az utolsó vizsga óta, és furcsának tűnik, hogy a Sólyomszem Detektíviroda ilyen hosszas tétlenségre kárhoztatná az ügynökét.

– Értem – mormolta a főkomornyik. – Tehát segítenünk kell neki megoldani egy bűnügyet valami isten háta mögötti helyen?

– Mint mindig – felelte Agatha.

– És mi a második ok, kisasszony?

A lány egy grimaszt vágott.

– Nyilvánvaló. Ma este a kedvenc színdarabomat adják, Shakespeare Hamletjét, és Larry remekül ért ahhoz, hogy az ilyesmit tönkretegye.

Mr. Kent nevetgélt, aztán minden figyelmét a vezetésnek szentelte.

20 óra 15 perckor adták át a limuzin kulcsait a színházi parkoló őrének. A Királyi Színház fehér, neoklasszikus stílusú épülete előtt a londoni előkelő polgárság várt a bebocsátásra, miközben egymással csevegtek.

– Saját páholyt foglaltam magunknak – suttogta Agatha, és gyorsan odaadta a jegyeket Mr. Kentnek. – Siessünk, mert Watson türelmetlenkedik a táskámban.

Fölmentek a második emeletre, és magukra zárták az ajtót. Végre kiszabadíthatták rejtekhelyéről a macskát. Watson felugrott Agatha térdére, és fülét hegyezve körbekémlelt. A színháznak varázslatos atmoszférája volt.

A mennyezetről függő hatalmas csillár és a mindenhol elszórt kandeláberek ragyogóan bevilágították a termet.

A lámpák elsötétültek, és a közönség zsongása elhalkult, míg teljes csönd nem lett. Szétnyílt a függöny, és zúgó tapsvihar fogadta az első jelenetet, amely egy kastély csipkés szélű bástyáján játszódott. Két őr beszélgetett, akik az elhunyt király szellemétől rettegtek. Aztán a színpadra lépett Hamlet, a dán királyfi, aki megesküdött apja szellemének, hogy bosszút áll a hitszegő gyilkoson. Akkor is, ha minden párbeszédnek tudta a folytatását, Agathát elbűvölte a szavak szépsége. A varázslatot sajnos hamar megszakította az elnémított telefon vibrálása. A főkomornyik rápillantott, és elismerően biccentett.

– Igaza volt, Miss Agatha – suttogta. – Úgy tűnik, Larry úrfi tényleg üzenetet küldött.

A lány elolvasta a kijelzőn virító szöveget:

ITT AZ LM–14-ES ÜGYNÖK. GYERTEK A GATWICK REPÜLŐTÉRRE, ÉS SZÁLLJATOK FEL A BRITISH AIRWAYS BERMUDA-SZIGETEKRE INDULÓ ELSŐ JÁRATÁRA. UTÓIRAT: HA NEM JÖTTÖK, ELVESZTEM.

Agatha mosolyogva fordult a főkomornyikhoz.

– Megint működött a hatodik érzékem.

Fogta a táskáját, és rakétaként lőtt ki a Királyi Színház fényűző folyosójára. Mr. Kent és Watson alig bírták követni. Pillanatok alatt elérték a kijáratot, és rövidesen már lélegzetelállító sebességgel száguldottak a limuzinnal. A Gatwick felé vezető úton Agatha tovább töprengett.

– Ha nem csal a memóriám, a Bermudákon él egy rokonunk – lapozgatott mindig kéznél lévő kis noteszében. – De hogyan léphetnénk vele kapcsolatba?

Csak amikor már a beszállásra várakoztak, akkor talált rá egy apró jegyzetre.

– A királynő szakállára! – kiáltott föl ragyogó arccal.

– Itt a telefonszáma Konrád bácsinak! Még a felszállás előtt értesítenünk kell.

– De csak néhány percünk maradt indulásig – érvelt a főkomornyik. – Larry úrfi már nagyon aggódhat.

Agatha, kezében a telefonjával, kilépett a sorból. Izgatottan nyomogatta a készülék billentyűit, s már jelentkezett is Konrád bácsi, a távoli Mistery rokon, az óceán túlfeléről.