JULIA CAMERON

a
MŰVÉSZ ÚTJA

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Cameron / The Artist’s Way

A Spiritual Path to Higher Creativity

Jeremy P. Tartcher/Perigee Books, Putnam Publishing Group, New York, 1992.

Fordította

Simóné Avarosy Éva

Olvasószerkesztő

Szilasi Éva

Copyright © Julia Cameron, 1992, 2002

Hungarian translation © Simóné Avarosy Éva, 2013

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG, 2016

Cover design © Neemtree Corporation AG, 2016

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Borítót készítette Édesvíz Kiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-451-0 (epub)

ISBN 978-963-529-452-7 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az e-book kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Ajánlás

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

A saját utam

Szellemi elektromosság

Az alapvető eszközök

1. hét – A biztonságérzet megújítása

2. hét – Az önmeghatározás-érzet megújítása

3. hét – A tudatos erő érzetének helyreállítása

4. hét – A belső összhang érzetének megújítása

5. hét – A lehetőségek érzetének megújítása

6. hét – A bőségérzet megújítása

7. hét – A kapcsolatérzet megújítása

8. hét – Az erőérzet megújítása

9. hét – A megértésérzet megújítása

10. hét – Az önvédelemérzet megújítása

11. hét – A művészi szabadság érzetének megújítása

12. hét – A hitérzet megújítása

UTÓSZÓ

E forrásmunkát társamnak, Mark Bryannek ajánlom. Mark ösztökélt arra, hogy írjam meg a könyvet, segített kialakítani, együtt tanítottuk azt, ami benne áll. Mark nélkül ez a munka soha nem jött volna létre.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönetet mondok mindazoknak, akik segítségemre voltak abban, hogy ezt a könyvet megírhassam: kreatív kollégámnak, Edmund Towle-nak, a módszerek lelkiismeretes „berepülőpilótájának”, akinek tapasztalatai mérhetetlenül értékesek voltak számomra; a chicagói Utity lelkészeinek, Sara és Mike Matoinnak; Michele Lowrance-nek, Laura Leddy Waldronnak, Ginny Weissmannek, Michelle Citronnak, Kathy Churay-nek és Marilyn Liebermannek; a chicagói Transitions Könyvesbolt munkatársainak, Howard Mandelnek és Gayle Seminarának. Különösen köszönöm tanfolyam-hallgatóim segítségét, továbbá azt a sok lelkes tanácsot, amelyeket a szerkesztéshez és a kiadói munkához Jan Johnsontól, Rick Benzeltől, valamint Jeremy Tarchertől, a kiadótól és esőcsinálótól kaptam. Szentül hiszem, hogy munkámban mindannyiunkat a Nagy Alkotó vezérelt.

BEVEZETÉS

Ha megkérdeznek, mivel foglalkozom, azt szoktam felelni:

– Író-igazgató vagyok, és kreativitásfejlesztő csoportokban tanítok.

Az utóbbira rendszerint felfigyelnek.

– Ugyan hogy lehetne tanítani a kreativitást? – kérdezik, miközben láthatóan küzd bennük a tagadás a kíváncsisággal.

– Nem a kreativitást tanítom. Arra tanítom őket, hogyan kell hagyniuk, hogy alkotókészekké váljanak.

– Aha. Úgy érti, az alkotóképesség mindannyiunkban megvan? – Most már a remény küzd bennük a hitetlenséggel.

– Igen.

– Tényleg hisz ebben?

– Igen.

– Szóval akkor mit is csinál?

Én azt tartom, a képzelet maga az Éltető Erő.

Samuel Taylor

Ez a könyv arról szól, hogy mit csinálok. Immáron egy évtizede tanítok egy szellemi alkotóműhelyben, amelynek célja, hogy felszabadítsa az emberekben a kreativitásukat, alkotóképességüket. Tanítottam művészeket és nem művészeket, festőket, filmeseket, otthonokat teremtő építészeket és lakberendezőket, jogászokat – mindenféle foglalkozású embert, akit érdekelt, hogyan élhetné valamilyen művészet által alkotóbb módon az életét; még általánosabban kifejezve bárkit, akinek az volt a vágya, hogy alkosson. Miközben az eszközöket, amelyekre én rábukkantam, amelyekben részesültem, amelyeket kialakítottam, kaptam, használtam, tanítottam, megosztottam másokkal; láttam, hogyan válnak belső gátló torlaszok semmivé, hogyan változnak meg életek roppant egyszerűen: mindössze a Nagy Alkotót kell bevonnunk, hogy felfedezzük és újra használni kezdhessük alkotó erőinket.

– A Nagy Alkotót? Úgy hangzik, mint az őshonos amerikaiak valamelyik istene. Vagy túl keresztényien, túlságosan New Age, vagyis Új Korszak-szerűen, túl… – Bárgyúan? Ostobán? Félelmetesen?… Igen, tudom. De kérem az Olvasót, fogja fel a dolgot valamiféle edzésként a bármit befogadni, megvizsgálni kész, „nyitott” gondolkodásmódra. Induljon ki valami ilyenből: – Na jó, legyen hát Nagy Alkotó, akármiről van is szó – és olvasson tovább. Hagyja eljátszani magát az ötlettel, hogy létezhet egy Nagy Alkotó, esetleg hasznát veheti ahhoz, hogy felszabadítsa magában az alkotóképességet.

Az embernek olyanná kell magát formálnia, amivé válnia kell ahhoz, hogy betöltse sorsát.

Paul Tilich

Én magam semmit sem teszek. A Szentlélek végez mindent általam.

William Blake

Mivel A művész útja, amelyen a kreativitás indít el és kísér végig bennünket, lényegében lelki ösvény, ebben a könyvben az Isten kifejezést fogjuk használni. Lehet, hogy ez a szó némely olvasóban bizonytalan gyermekkori emlékeket idéz, amikor ósdi, használhatatlannak bizonyult, kellemetlen vagy egyszerűen csak elhihetetlen érvekkel próbálták ránevelni, hogy megértse „Őt”. De kérem, ne zárják el a tudatukat, tegyék magukat befogadáskésszé.

Sose feledjék: ahhoz, hogy ezt a tanfolyamot végigcsinálják, nem kell semmiféle isten-fogalom. Sok általánosan elfogadott isten-elképzelés valójában egyenesen akadály. Nem kell, hogy még a jelentéstan, az, hogy mit minek nevezzünk, is szaporítsa a belső gátló torlaszaink számát.

A könyvünkben használt Isten szó helyettesíthető így is: jó irányú, rendezett áramlás. Alkotó energiáról beszélünk. Sokan közülünk ezt röviden Istennek mondják, de ugyanígy megteszi az Istenség, Tudat, Világegyetem, Forrás vagy akár Felsőbb Erő kifejezés is… Nem az a lényeg, hogyan nevezzük. A lényeg, hogy igyekszünk használni. Az, hogy a szellemi elektromosság egy formájaként fogták fel, sokunk számára roppant hasznos lelki ugródeszkának bizonyult.

A jó irányú, rendezett áramlással könnyen teremthető használható kapcsolat egyszerű tudományos módszerekkel, kísérletezés és megfigyelés révén. Magát az áramlást nincs szándékomban ebben a könyvben bővebben tárgyalni, indokolni, magyarázni. Az elektromosságot sem kell megértenünk ahhoz, hogy használhassuk.

Akinek nem tetszik, ne nevezze Istennek. Úgy tűnik, semmi szükség rá, hogy nevet adjunk neki, hacsak azért nem, hogy azt, amit tapasztalunk, röviden kifejezhessük. Aki nem hisz benne, ne tegyen úgy, mintha hinne. Aki istentagadó, kételkedő, és az is akar maradni – ám tegye. Ugyanúgy tapasztalni fogja ő is, hogy megváltozik az élete, ha ezeknek az elveknek az alapján tevékenykedik.

Tulajdonképpen miért kell az „Isten” szónak főnévnek lennie? Miért nem inkább ige… minden igék legtevékenyebbje és legdinamikusabbja?

Mary Daly teológus

Dolgoztam valóban művészekkel, fazekasokkal, fényképészekkel, költőkkel, forgatókönyvírókkal, táncosokkal, regényírókkal, színészekkel, színigazgatókkal – meg sok olyan emberrel is, akiben csak a vágy élt, hogy művész szeretne lenni, vagy csak arról álmodozott, hogy gazdagítsa, alkotóbbá tegye az életét. Láttam a belső torlaszaikat, a leküzdött festők képeit, hallottam a magukat már kiégettnek tartott költőket verseiket szavalni; voltak írók, akik úgy hitték, sosem tudnak írni többé, aztán csak úgy száguldott a tolluk. Eljutottam odáig, hogy már nem csak hittem, már tudtam:

Mit sem számít, ki mennyi idős, kinek milyen az életpályája, hogy a művészet a hivatása-e vagy kedvtelésből űzi, netán csak vágyik rá, ahhoz, hogy fejleszteni kezdje magában a kreativitást, soha nincs túl késő, sohasem túlzásba vitt önzés, sohasem ostobaság. Egy ötvenéves hallgatóm, aki „mindig írni szeretett volna”, használni kezdte ezeket az eszközöket, és díjakat aratott a színműveivel. Egy bíró eme eszközök használata révén beváltotta élete nagy álmát: szobrokat alkotott. Nem minden hallgató vált a tanfolyamnak köszönhetően hivatásos művésszé. Az is tény, hogy sok, már hivatásos művész is eljárt a tanfolyamokra, mivel szerintük az alkotóerejüket növelte a hasonszőrű környezet.

Saját tapasztalataim alapján – és sokan mások is hasonló tapasztalatokat osztottak meg velem – jutottam arra a meggyőződésre, hogy a kreativitás benne rejlik a természetünkben, hogy a belső torlaszok természetellenes módon akadályoznak egy folyamatot, amely pedig természetes, de egyben ugyanolyan csodálatos, mint amikor karcsú, zöld szárának végén kifeslik bimbójából a virág. Rádöbbentem, hogy szellemi kapcsolatot létrehozni egyszerű, csupán céltudatos akarat kérdése.

Lehetséges, sőt feltehető, hogy ha valaki, akiben a kreativitás gátolt – és bizonyos mértékig alighanem mindannyiunkkal ez a helyzet –, valóban kész használni az ebben a könyvben ismertetett eszközöket, megtanulhatja, miképp alkosson szabadabban. Ahogyan a hatha jóga izomnyújtó gyakorlatai megváltoztatják a tudatunkat, pedig semmi mást nem csinálunk, csupán „nyújtózkodunk”, ugyanúgy a könyvben leírt gyakorlatok nyomán is megváltozik a tudat, „csupán csak” irkálni és játszadozni kell hozzá. Aki ezt teszi, annál bekövetkezik az áttörés, akár hisz benne, akár nem. Akár szellemi ébredésnek nevezi, akár nem.

Röviden: az elmélet korántsem olyan fontos, mint annak átültetése a gyakorlatba. Amit teszünk, lényegében annyi, hogy a tudatunkban ösvényeket vágunk alkotóerőink számára. Amint készen állunk rá, hogy az ösvényeket megtisztítsuk a torlaszoktól, alkotóerőink nekilódulnak. A kreativitás bizonyos értelemben olyan, mint a vér. Azt sem nekünk kellett létrehoznunk, egyszerűen fizikai testünk alkotóeleme. Ugyanígy nem kell létrehoznunk a kreativitást sem, hiszen az a szellemi testünk szerves része.

A SAJÁT UTAM

New Yorkban kezdtem kreativitás-munkacsoportokban tanítani. Azért fogtam neki, mert tudomásomra hozták, hogy tanítanom kell. Az egyik pillanatban békésen bandukoltam a délutáni napsütésben a West Village egyik macskaköves utcácskájában, a következő pillanatban pedig egyszeriben tudtam, hogy meg kell tanítanom az embereket, egész csoportokat arra, hogyan szüntethetik meg a belső torlaszaikat. Talán valaki, aki épp szintén arra sétált, lehelte bele vágyát a levegőbe. Greenwich Village-ben minden bizonnyal több a – torlaszokkal küzdő vagy nem küzdő – művész, mint szinte bárhol máshol Amerikában.

– Le kellene döntenem a torlaszokat – suttoghatta volna valaki.

– Megmondom, hogyan teheted – vághattam volna rá, a végszó hallatán. Sokszor kaptam már életemben erőteljes belső utasításokat. Menetparancsokat, ahogy magamban hívom őket.

Akárhogyan is történt, egyszeriben tudtam, miképp kell megszüntetnem az emberekben a torlaszokat, és miért én vagyok a kiválasztott erre a feladatra, neki kell fognom, itt és most, mindazok alapján, amit én megtanultam.

Nagy igyekezetében, hogy csinálja, amit csinál, el fog botlani azon, amit senki sem képes egymaga tenni.

Robert Motherwell

1978 januárjában abbahagytam az ivást. Azt sosem hittem, hogy az ivászatnak köszönhetően lettem író, hirtelen azonban az a meggyőződésem támadt, hogy ha nem iszom, írni sem fogok tudni többé. Számomra az ivás úgy hozzátartozott az íráshoz, akár a szóda a skót whiskyhez. Le kell küzdeni a félelmet, róni a sorokat. Az idővel futottam versenyt – addig kellett írnom, amíg az alkoholköd teljesen be nem burkolt, alkotóképességem ablaka be nem zárult.

Harmincévesen lettem hirtelen taplójózan. A Paramount cégnél dolgoztam akkoriban, és nagyon sikeresen boldogultam a magam alkotásmódjával. Hullámokban alkottam. Alkotóképességem az akaraterőm és az egóm terméke volt. Úgy alkottam, ahogyan mások megkívánták tőlem. Alkottam, igen, de lökésszerűen, ahogy a vér a sérült ütőérből ütemesen ki-ki fröccsen. Évtizednyi írói múlttal is csak azt tudtam, hogyan kell minden nehézség ellenére újra meg újra nekiveselkednem a tőlem éppen kívánt írnivaló betonfalának. Ha egyáltalán találtam valami lelki vonatkozást az alkotásban, hát legfeljebb azt, hogy a keresztre feszítésre emlékeztetett. Véresre téptek az írás tövisei.

Ha képes lettem volna folytatni az írásnak ezt a fájdalmas módját, minden bizonnyal megteszem. Azon a héten, amikor kijózanodtam, két, országos magazinok által kért cikk és egy újsütetű, nagy színes riport várt rám, meg az, hogy eldöntsem, mihez kezdek a piálásommal, amit már képtelen voltam korlátok között tartani.

Közöltem magammal, hogy ha a józansággal megszűnik az alkotóképességem, akkor nem akarok józan lenni. Rádöbbentem azonban, hogy ha tovább vedelek, az a halálomat, és egyben, az alkotóképességem végét is jelenti. Meg kell tanulnom józanul írni – vagy teljesen fel kell adnom az írást. Valódi kreativitásomat nem holmi fennkölt elhatározás, hanem a kényszerítő szükségszerűség váltotta ki. Egyszerűen valamilyen új útját kellett találnom az alkotásnak. És ezzel kezdődtek meg az én tanulmányaim.

A művészeknek alárendelt szerepe van. Lényegében csupán csatorna.

Piet Mondrian

Megtanultam a kreativitásomat az egyetlen istennek szentelni, akiben képes vagyok hinni, az alkotás istenének, az életerőnek, amelyet Dylan Thomas így fogalmazott meg: „az erő, amely a zöld száron át kibontja a szirmokat”. Megtanultam félreállni az útjából, hagyni, hogy ez az alkotóerő akadálytalanul hatolhasson át rajtam. Megtanultam, hogy csak üljek, és írjam, amit hallok. Olyasmi lett számomra az írás, mintha csupán a fülemet kellene hegyezni, nem pedig holmi atombombát tervezni. Nem volt már olyan bajos, nem döntött romba. Többé nem kellett hozzá különleges hangulatba hoznom magam. Nem kellett érzelmi hőfokomat méricskélnem, hogy lássam, megszállt-e végre az ihlet. Egyszerűen csak írtam. Semmi töprengés. Jó-e, rossz-e, amit írok? Nem az én dolgom eldönteni. Nem is csináltam. Azáltal, hogy többé nem akartam öntudatos író lenni, felszabadultan írtam.

Visszatekintve, magam is meglepőnek tartom, hogy képes voltam szakítani a szenvedő művész drámai pózával. Nincs makacsabb dolog egy rossz elképzelésnél. És kevés rosszabb elképzelés létezik annál, ahogyan a művészetről vélekedünk. Rengeteg mindent elnézünk a szenvedő művész énünknek: részegeskedést, szabad szerelmet, adóügyeskedést, bizonyos fokú felelőtlenséget vagy akár önsorsrontást olyan dolgokban, amelyek pedig fontosak a szívünknek. Tudjuk, milyen ez a mindig leégett, bolond, szoknyavadász, megbízhatatlan művésznépség. És ha mégsem kell a művésznek ilyennek lennie? Akkor mit hozhatok fel mentségemül?

Megdöbbentett az ötlet, hogy talán alkothatnék akkor is, ha ésszerűen, józanul élnék, ami egyben azt jelenti, hogy felelősségteljesen is. „Szóval, ha mindezen adományok birtokában lennék, használnám is őket?” – Igen.

Istennek tudatunk tevékenységévé kell válnia.

Joel S. Goldsmith

Aztán a Gondviselés küldött hozzám egy másik, belső torlaszaival küzdő írót, és én tanítani kezdtem neki azt, amit magam is még csak tanulgattam. (Állj félre az útból! Hagyd, hogy szabadon hathasson rajtad át! A megírt oldalakat, ne az ítészek véleményeit gyűjtsd!) Nála is zsugorodtak a torlaszok. Most már ketten voltunk. Hamarosan újabb „áldozatom” is került, ez alkalommal egy festő. A látvány művészeinél is beváltak az eszközök.

Mindez roppant izgalmasnak bizonyult. Voltak nagyszerű pillanataim, amikor elképzeltem, hogy alkotó térképésszé válok, fel fogom térképezni a tanácstalanságból kivezető utakat a magam és bárki más számára, aki követni akarja a példámat. Az, hogy tanítsak valakit, soha fel sem merült bennem. Csak azon mérgelődtem, én magam miért nem akadtam tanítóra. Miért kell nekem ilyen keservesen megtanulnom, amit tanulni akarok: miért kell kísérletezgetnem, hibát hibára halmoznom, folyton falakba ütköznöm? Nekünk, művészeknek meg kellene könnyítenünk magunknak a tanulást, gondoltam. Valahogyan jelölnünk kellene, felhívni a figyelmet az úton a zsákutcákra, a buktatókra.

Ilyen gondolatok jutottak eszembe a délutáni, Hudson-parti sétáimon, miközben azon törtem a fejem, mit írjak legközelebb. És elhangzott a menetparancs: tanítanom kell.

Egy hét sem telt bele, felkérést kaptam egy tanári állásra a New York-i Feminista Művészek Intézetétől – addig életemben sem hallottam róluk. Festők, írók, költők, filmesek voltak az első hallgatóim, mind olyanok, akik valamiért képtelenek voltak tovább alkotni. Tanítani kezdtem őket – arra, ami most ebben a könyvben áll. Aztán az első tanfolyam óta sok-sok újabb hallgatóm volt, és egyre több lett a tanítanivaló is.

A művész útja hagyományos tanfolyamként kezdődött, a társam, Mark Bryan vezette. Előbb csak előadásokat tartottam, aztán összeállítottam jegyzetanyagokat is. Az egyik hallgatóm, John Giannini, aki sokfelé, úgy tűnt, szinte mindenhol megfordult, terjeszteni kezdte a tanfolyamunk módszerének hírét. Egyre többen kérték tőlünk az anyagot. Aztán szárnyára kapta az újdonságot az alkotószellemek hálózata, és jöttek a kérelmek, írtak nekünk emberek Dubuque-ból, Brit-Columbiából, Indianából. Tanulni vágyók jelentkeztek a világ minden részéről. „Svájcban élek, a külügyminisztériumban dolgozom. Kérem, küldjenek számomra…” – Küldtem.

Egyre több jegyzetcsomagot adtunk fel, mind több „diákunk” lett. Végül aztán engednem kellett Mark ellentmondást nem tűrő unszolásának: – Írd már meg! Segíthetsz vele egy csomó emberen. Csinálj belőle könyvet! – Ekkor nekiálltam rendszerbe szedni a gondolataimat. Írtam, Mark pedig, a tanártársam és az „iskolamester”, olvasta és felhívta a figyelmemet arra, mit hagytam ki. Tovább írtam, és Mark megmondta, mi az, ami még mindig kimaradt. Emlékeztetett rá, hány csodát volt alkalmam tapasztalni, amelyek mind alátámasztják az elméletemet, azt javasolta, írjam bele a könyvbe azokat is. Papírra vetettem hát mindazt, amit a gyakorlatban egy évtizede alkalmaztam.

Az eredmény a magunkra találás, az újjászületés afféle „Csináld magad”-ja lett. A könyvben ismertetett eszközöknek életmentő szerepet szántam. Kérem Önöket, használják és adják tovább őket.

Ami a használhatóságukat illeti, számtalanszor hallottam már a következőket: – Mielőtt a tanfolyamukat elvégeztem, mintha tökéletesen elapadt volna az alkotóképességem. Az évek során át felgyülemlett keserűség, a hiábavalóság érzete megtette a magáét. Aztán lassan, fokozatosan megtörtént a csoda. Visszamentem a Színművészeti Főiskolára, diplomát szereztem, évek óta először ismét próbálok, könnyedén írok – és, ami a legfontosabb, végre megint nyugodt lélekkel tekinthetem művésznek magam.

Azt sajnos nem hiszem, hogy abban a csodálatos érzésben részeltethetem Önöket, amit én tapasztalok, ahogyan tanárként a hallgatóim tanfolyam előtti és a tanfolyam utáni életét szemlélem. Elképesztő lehet már a változás is, amely a tanfolyam közben végbemegy bennük, rá kellett döbbennem, hogy a megvilágosodás kifejezést a szó szoros értelmében kell érteni. Ahogyan visszatalálnak alkotó energiáikhoz, a hallgatók arca egyre derűsebbé válik. A nagy művészeti alkotásokat jellemző, szellemi feszültséggel terhes légkör egy alkotóműhelyben is eluralkodhat. Alkotó lények vagyunk, így bizonyos értelemben művészi alkotássá válhat az életünk is.

SZELLEMI ELEKTROMOSSÁG

AZ ALAPELVEK

Legtöbbünk alapvetően abból indul ki, hogy valamilyen bennünk élő alkotó ösztökél bennünket a kreativitásra. Hajlamosak vagyunk feltételezni, de legalábbis tartunk tőle, hogy alkotásról álmodozni önző dolog, Isten nem nézi jó szemmel. Hiszen ez a bennünk élő alkotó kiskorú, gyermetegen gondolkozik. Mivel egykor anyukánk vagy apukánk fejcsóválva hallgatta ilyesfajta álmodozásunkat, azt hisszük, ugyanígy helytelenítenie kell ezt az atyainak képzelt Istennek is. Ettől a gondolkodásmódtól sürgősen meg kell szabadulni!

Amiről itt most szó van, az szándékosan létrehozott – vagy előhívott – szellemi tapasztalat. Én úgy hívom: szellemi csontkovácsolás. Szellemi gyakorlatokat végzünk annak érdekében, hogy kapcsolatba kerüljünk a világmindenség alkotó energiáival.

Képzeljük a mindenséget végtelen elektromos tengernek, amelyben mi benne úszunk, belőle formálódtunk ki. Akkor, ha utat nyitunk a kreativitásunknak, azt jelenti, hogy abból a valamiből, ami eddig csupán vaktában hánykolódott ebben a tengerben, az ökorendszer tudatosabb, tevőlegesebb részeivé válunk.

Tanítás közben gyakran érzem valami magasabbrendűnek a jelenlétét – nevezhetjük akár szellemi elektromosságnak is – és sikerült ezt felhasználnom ahhoz, hogy belekapcsolódva tágíthassam a magam korlátait. Az ihletett tanító kifejezés szerintem szó szerint értendő. A sajátunkénál magasabb rendű kéz vezet bennünket. Krisztus azt mondta: „Ahol ketten vagy többen összegyűltök, ott vagyok veletek.” Úgy tűnik, ugyanez a helyzet az alkotás istenével is.

Az alkotás legbenső lényege a misztikus egyesülés tapasztalása; a misztikus egyesülés legbenső lényege az alkotás tapasztalása. Akik szellemi témákról beszélnek, gyakran emlegetik Istent mint alkotót, de nemigen gondolnak rá, hogy az alkotó kifejezés szó szerint azt jelenti: művész. Én azt javasolom, mi vegyük az alkotó kifejezést a szó legszorosabb értelmében. Alkotó szövetségre törekszünk a Nagy Alkotóval, művész a művésszel. Ez a gondolkodásmód erősen megnöveli kreativitásunkat.

Ennek az operának (Pillangókisasszony) a zenéjét Isten sugallta nekem; én az Ő eszközeként csupán papírra vetettem és közvetítettem az embereknek, hogy megismerjék.

Giacomo Puccini

A gondolatok, amelyek elárasztanak, Istentől magától erednek.

Johannes Brahms

Tudomásul kell vennünk, hogy a bennünk rejlő képesség az alkotásra nem más, mint Isten alkotóereje.

Joseph Chilton Pearce

Az emberi lények alkotóképessége – Isten képe bennünk.

Mary Daly

Ahogyan rendszeresen használni kezdjük az e könyvben leírt eszközöket, elvégezzük a hetente kiszabott feladatokat, változások kezdődnek bennünk. A legfontosabb, hogy elindulnak az egyidejű történések, a szinkronicitás: változunk, és a Mindenség „besegít”, támogatja, kiszélesíti a változásunkat. Én ezt röviden így fogalmaztam meg magamnak, és ragasztottam ki az íróasztalomra: „Ugorj, és máris ott a mentőháló.”

Művészként, tanárként is azt tapasztalom, ha erősen hiszünk a sikerben, és így fogunk neki az alkotásnak, a Mindenség támogatni fog. Olyasmi ez, mint az öntözőrendszerek zsilipje. Ha eltávolítjuk azt, ami az útját eltorlaszolja, a víz áramlani kezd.

Ismétlem: mindebben nem kell hinniük. Ahhoz, hogy ez a fejlődés az alkotóképességükben bekövetkezzék, nem kell hinniük Istenben. Csupán kövessék figyelemmel, rögzítsék magukban a folyamatot! Valójában saját kreativitásuk kibontakozásának önnön bábái, tanúi lesznek.

Az alkotóképesség: élmények sorozata – számomra szellemi tapasztalatszerzés. Nem számít, hogyan látja valaki: az alkotóképesség vezet el a szellem birodalmába, vagy a szellem birodalmán át vezet az út az alkotóképességhez. Én a magam részéről nem teszek különbséget a kettő között. A tapasztalatszerzés szempontjából a hit kérdése érdektelen. Ahogyan élete alkonyán Carl Jung meghatározta: „Nem hiszek; tudok.”

A következőkben leírt szellemi elvek jelentik azt a sziklaszilárd alapot, amelyre a kreativitás megújulása vagy felfedezése épülhet. Olvassuk el őket nap nap után, és hegyezzük éberen lelki fülünket, észlelünk-e változást a gondolkodásmódunkban, a hiedelmeinkben.

Minden egyes fűszálnak megvan a maga Angyala, aki föléje hajol, és azt súgja neki: – Nőjj, nőjj!

Talmund

A nagy rögtönzők olyanok, akár a papok. Csak az istenükre gondolnak.

Stephane Grapelli zenész

Amit mi játszunk, az maga az élet.

Louis Armstrong

Az alkotóképesség azt jelenti, hogy hámba fogjuk a mindenséget és kényszerítjük, hogy a mi szemünkön áramoljon át.

Peter Koestenbaum

Alapelvek

1. A kreativitás hozzátartozik az életünk természetes rendjéhez. Az élet energia: tiszta, alkotó energia.

2. Mindenfajta életet áthat az alapvető, a bensőben működő alkotóerő – a mi életünket is.

3. Ha utat nyitunk magunkban kreativitásunknak, az alkotó bennünk és az életünkben jelen levő alkotóképessége számára nyílik meg bennünk szabad út.

4. Mi magunk is alkotások vagyunk. Azért alkottak bennünket, hogy továbbvigyük az alkotás folyamatát, a magunk alkotókészsége felé.

5. A kreativitás Isten ajándéka számunkra. Használata a mi ajándékunk Istennek.

6. A kreativitás elutasítása olyan önkényesség, amely által önmagunk legsajátabb természetével kerülünk szembe.

7. Ha kitárjuk magunkat, hogy felfedezhessük kreativitásunkat, Istennek tárjuk ki magunkat: jó, rendezett áramlást teszünk lehetővé.

8. Ha megnyitjuk kreativitásunk csatornáját az alkotónak, számtalan apró, mégis erős változásra kell számítanunk.

9. Kitárni magunkat az egyre növekedő kreativitás felé – biztonságos.

10. Álmaink arról, hogy alkotunk, és alkotásvágyunk isteni forrásból ered. Ha álmaink megvalósulása felé haladunk, isteni mivoltunkhoz közelítünk.

Nem a látványt, a hitemet festem. A hit nyitja rá a szemünket a látványra.

Amos Ferguson

Miért van szükségünk mindannyiunknak, hogy alkotóerőinket használjuk…? Mert semmi más nem képes az embert annyira nagylelkűvé, örömtelivé, merésszé és lelkessé tenni, olyan közönyössé a harc meg a tárgyak birtoklása, a vagyongyűjtés iránt.

Brenda Ueland

HOGYAN HASZNÁLJUK A KÖNYVET ALKOTÓKÉSZSÉGÜNK MEGÚJULÁSÁHOZ?

Könyvemet sokféleképpen lehet használni. Én mindenekelőtt azt kívánom bemutatni, hogyan használjuk kreatívan. Ez a fejezet afféle autótérképként segítheti az eligazodást a folyamatban, megtűzdelve pár egyéni közlekedési jó tanáccsal. Voltak tanítványaim, akik egyedül tették meg az utat, mások csoportba álltak össze, segítették egymást. (A könyv végén vezérfonal található a csoportos munkához.) Bármelyik módszert választjuk, ha megfogadjuk a könyvünkben leírtakat, az mindenképpen eredményes lesz számunkra.

Gondolom, először is jó lenne kicsit belelapozni a könyvbe, hogy fogalmat alkossunk róla, miről van szó benne. (A könyv átfutása nem azonos a használatával.) Minden egyes fejezetben találunk pár eszmefuttatást, „tanulmányt”, gyakorlatokat, FELADAT-sort és KRÓNIKÁT (amolyan „önellenőrzési listát”, amelyen hetente végig kell mennünk). Ne rettenjenek vissza a rengetegnek tűnő munkától. Legnagyobb része valójában inkább játék, és alig igényel egy óránál több időt naponta.

A tanfolyamokon azt szoktam javasolni a hallgatóknak, hogy készítsenek maguknak munkatervet. Ha például vasárnaptól vasárnapig készül az időbeosztás, kezdjék azzal, hogy vasárnap este olvassák végig az arra a hétre szóló fejezetet. Ezután készítsenek jegyzeteket a hétre kiszabott gyakorlatokról. Nagyon fontos, hogy elvégezzék őket. Fontos a reggeli jegyzetelés és a művész-randevú. (A következő fejezetben bővebben megismerkednek majd ezekkel a fogalmakkal.) Ha a többi, arra a hétre kijelölt, teljes gyakorlat-sorra nem is jut idejük, igyekezzenek legalább a felét elvégezni. Tudatosítsák magukban, hogy ha később módjuk lesz visszatérni rájuk, a gyakorlatoknak akkor is hasznukat vehetik majd. Azt, hogy a gyakorlatsornak melyik felét választják, két szempont szerint döntsék el: aszerint, melyeket csinálnák a legszívesebben, és melyektől ódzkodnak a leginkább. A többit halasszák későbbre. Ne feledjék: gyakran éppen attól idegenkedünk leginkább, amire pedig a legnagyobb szükségünk lenne. Tervezzenek maguknak heti hét-tíz órát, ami napi egyórányi vagy annál – tetszésük szerint – valamivel hosszabb elfoglaltságot jelent. Ha rászánják ezt a viszonylag kevés időt, a tanfolyam tizenkét hete döbbenetes eredményeket fog hozni. A hosszabb időn át rendszeresen használt eszközök merőben új irányt adhatnak az életüknek.

Sose feledjék: a művész útja spirális pálya, szerpentin. Egyes dolgokkal újra meg újra fognak találkozni, egyre magasabb szinteken. Olyan nincs, hogy valaki megszűnik művésznek lenni. Minden szinten várnak ránk kudarcok és sikerek egyaránt. Célunk, hogy rátaláljunk az ösvényre, megvessük rajta a lábunkat, és elinduljunk felfelé. A kreativitás feltáruló lehetőségei láttán hamarosan lelkesen haladunk majd.

MIT VÁRHATUNK?

Sokan szeretnénk alkotóbb emberekké válni. Sokan érezzük úgy, hogy képesek lennénk alkotni, de nem tudjuk, hogyan kellene hozzáfogni kreativitásunk kibontakoztatásához. Vágyaink csupán vágyak maradnak. Szürkének, laposnak érezzük az életünket. Vannak nagy ötleteink, csodálatos álmaink, de nem tudunk mihez kezdeni velük. Esetleg pontosan tudjuk is, mit szeretnénk alkotni, mi az, amit nagyon szívesen csinálnánk – szeretnénk megtanulni zongorázni, festeni, bekerülni egy színjátszó csoportba, írni valamit. Alkotó életre vágyunk – hogy többet nyújtsunk a szakmánkban, vagy kapcsolatunkban a gyermekeinkhez, az életünk társához vagy a barátainkhoz.

Egyik pillanatról a másikra, fájdalommentesen nem tudunk magunkból kreativitást elővarázsolni. Azonban az alkotóképesség felfedezése és kibontakoztatása vagy az, hogy magunkban újra rátaláljunk, tanítható, követhető szellemi folyamat. Bonyolult, magas szintű egyéniségek vagyunk mindahányan, mégis, az alkotást fejlesztő folyamat szempontjából vannak közös nevezőink.

A folyamat érdekében végzett munka során szerzett tapasztalataim szerint a tanulóban az első hetekben bizonyos ellenérzés, bizonytalanság támad. Ezt a kezdeti szakaszt a tanfolyam közepe táján kitörő düh váltja fel. A dühös időszak után szomorú letörtség következik, aztán a tanuló hangulata hullámzóvá válik, küzd benne az ellenkezés a reménnyel. A fejlődésnek ez a hullámhegy-hullámvölgy szakasza olyan, akár a szülés: tágulások és összehúzódások követik egymást, a tanuló érzelmi tapasztalatot szerez, kitörő lelkesültség és elutasító kételkedés között hányódik.

A művészet célja nem valamiféle túlfinomult, intellektuális párlat – hanem a fokozott, csodálatos életérzés.

Alain Arias-Mission

A fejlődés e göröngyös szakaszában gondolkodóba esik, erős késztetést érez, ne hagyja-e abba az egészet, ne térjen-e vissza megszokott életmódjához. Másképpen kifejezve: következik a latolgatás. Nagy a kísértés otthagyni a tanfolyamot. Én „kreatív sarkon fordulás”-nak szoktam ezt nevezni. A visszatérés ára énünk rátartibb részének, „egó”-nknak nagymértékű feladása. A tanfolyam utolsó szakaszára újszerű éntudat jellemző: sokkal önállóbb gondolkodás, rugalmasság, fokozott igényesség önmagunkkal szemben, lelkesedés a feladatokért –, valamint az, hogy képesek vagyunk meghatározott, alkotó terveket készíteni és meg is valósítani.

Mindez úgy hangzik, mint valamiféle nagy érzelmi zűrzavar, de az is. Amint elszánjuk magunkat kreativitásunk felfedezésére, egyben elkezdődik egy folyamat: visszavonulunk, kivonulunk addigi, megszokott életünkből. Mondhatjuk úgy is, hogy magunkba vonulunk, és lelki szabadságra teszünk szert, ami a következetes munka jellemzője minden meditációs módszerben.

Filmes nyelven: lassan közelítünk a középponthoz; lehántjuk magunkról eddigi életünk bezártságát, míg eljutunk oda, hogy teljesen áttekinthessük. Az áttekintés kreatív, helyes döntéseket tesz lehetővé. Képzeljük el úgy a dolgot, mint egy utazást nehezen járható, akadályokkal teli, de változatos, elbűvölő vidéken. Az út egyre feljebb vezet. A magunkba vonulás eredményeként jön létre a fájdalmas, egyben örömteli, hasznos folyamat.

Sokan úgy vélik, saját alkotó energiájukat eltékozolták, mert aránytalanul sokat fektettek belőle mások életébe, reményeibe, vágyaiba, terveibe. Saját életük háttérbe szorult másoké mellett. Ahogyan kialakítjuk magunkba vonulásunk központi magját, egyre tisztábban körvonalazódnak bennünk a saját korlátaink, a saját álmaink, a saját céljaink. Jobban figyelünk magunkra, kevésbé a mások siránkozására. Ekkorra megerősödik bennünk az önállóság, tágulnak a lehetőségeink.

Mindaz, ami már mögöttünk és ami még előttünk van, eltörpül amellett, ami bennünk van.

Ralph Waldo Emerson

A „visszavonulást” rendszerint úgy értelmezzük, hogy megvonunk magunktól valamit. Ha abbahagyjuk az ital, a kábítószer, a cukor, a zsíros ételek, a koffein és a nikotin fogyasztását – mindez fájdalmas visszavonulás. A kreatív visszavonulást azonban kissé másképp kell érteni. Ez esetben ugyanis nem magunktól vonunk meg valamit, hanem saját magunkba vonulunk vissza, túlfeszített, rossz helyre fordított alkotó energiánkat vonjuk vissza, összpontosítjuk a magunk énjének központjába.

Nekifogunk előásni eltemetett álmainkat. Cseles folyamat. Sok álmunk roppant rugalmas, pusztán mert előszedjük és leporoljuk őket, máris hihetetlen energialöket dugaszolja el bennünk a hitetlenséget, a lehetőségeink tagadását. Furcsa módon mégis ilyesmit érzünk: Milyen szomorú! Milyen kár! Milyen fájdalmas! A magunkra találás folyamatának ez az a pontja, ahol – Robert Bly szerint – „hamvunkba halunk”. Siratjuk azt az énünket, amelyet elhagyunk. Olyan repesve üdvözöljük, mint megtalált szeretőt egy hosszú, sok áldozatot követelő háború után.

Kreativitásunk megújulásához át kell esnünk egy gyászidőszakon. Fontos, hogy ez az „öngyilkosság”, megszokott, szívünknek eddig kedves énünk megszüntetése, bizonyos mennyiségű bánattal járjon. Könnyeink készítik elő a talajt jövendő fejlődésünkhöz. E megtermékenyítő öntözés nélkül terméketlenek maradnánk. Hagynunk kell, hogy lesújtson a fájdalom mennyköve. Ne feledjük: ez a fájdalom javunkra válik; a villámlás megvilágosít.

Miből lehel megtudni, hogy elapadt az ember alkotóképessége? Kitűnő tünet az irigység. Bosszankodunk más művészeken? Morgunk: – Ezt én is meg tudnám csinálni, ha volna… – Bizonygatjuk magunknak, hogy ha komolyan vennénk az alkotóképességünket, akkor képesek lennénk rá:

• ne azt hajtogassuk: „most már úgyis késő”;

• ne arra várjunk, hogy majd ha elég pénzt keresünk, akkor megcsináljuk azt, amit igazán szeretnénk;

• ne győzködjük magunkat: „Én ilyen vagyok, ez az egóm és kész”, amikor pedig alkotóbb életre vágyunk;

• ne hitessük el magunkkal, hogy az álmaink mit sem számítanak, álmodozni felesleges, igazán okosabbak lehetnénk;

• ne tartsunk tőle, hogy a családunk meg a barátaink hülyének néznek;

• ne beszéljük be magunknak, hogy az alkotókészség luxus, de örüljünk annak, amivel rendelkezünk.

Ahogyan megtanuljuk felfedezni, táplálni és óvni a bennünk élő művészt, képesek leszünk felülemelkedni fájdalmainkon és alkotóképességünk gátoltságán. Megtanuljuk, hogyan ismerjük fel és küzdjük le félelmeinket, és tüntessük el korábbi érzelmi forradásainkat, s hogyan erősítsük önbizalmunkat. Rá fogunk bukkanni az alkotókészségről vallott régi, kártékony nézeteinkre, és meg fogjuk szüntetni őket. Aki könyvünk útmutatásai nyomán munkálkodik magán, az átütő erejű, előre megtervezett élményként fog szembesülni önnön kreativitásával – saját legszemélyesebb ördögeivel: hőseivel, vágyaival, félelmeivel, reményeivel és diadalaival. A tapasztalattól fellelkesül, majd letör, bedühödik, félni kezd, elárad benne az öröm, és végül szabadabbnak fogja majd érezni magát.

AZ ALAPVETŐ ESZKÖZÖK

A kreativitás megújításának két alapvető eszköze van: a reggeli jegyzetelés és a művész-randevú. Ahhoz, hogy alkotókészségünket tartósan felszabadítsuk, mindkettőt folyamatosan alkalmaznunk kell. Mindenekelőtt bemutatom őket, és igyekszem válaszolni a várható kérdések legtöbbjére. Ebben a fejezetben alaposan, mélyrehatóan kívánom ismertetni ezeket az eszközöket. Kérem, figyelmesen olvassák végig, és haladéktalanul kezdjék használni mindkettőt.

A REGGELI JEGYZETELÉS

Ahhoz, hogy valaki újra élni tudjon vele, először is meg kell találnia magában a kreativitását. Ehhez látszólag értelmetlen műveletet javasolok, amelyet én reggeli jegyzetelésnek neveztem el. Éljenek vele naponta, a tanfolyam hetei alatt végig, de reményeim szerint jóval a befejezése után is csinálni fogják. Én már egy évtizede rendszeresen teszem. Vannak tanítványaim, akiknek csaknem ugyanennyi ideje szokásuk, és ma már fontosabbnak tartják a levegővételnél is.

Ginny, aki író-producer, a reggeli jegyzetelésnek tulajdonítja az ihletet, amelynek legutóbbi forgatókönyveit köszönheti és azt, amilyen könnyedén sikerült megalkotnia különleges adássorozatait. – Már egyenesen babonásan hiszek benne – vallotta be. – Amikor a legutóbbi adást szerkesztettem, reggel ötkor keltem, hogy jusson rá időm, mielőtt munkába indulok.

Mi tehát a reggeli jegyzetelés? Röviden: három oldalon papírra vetjük az első gondolatainkat, „szűretlenül”, amint a tudatunkból előtörnek. „A fene egye meg, már megint reggel van. NINCS mit írjak. Ki kéne mosni a függönyöket. Mostam tegnap? Bla, bla, bla…” Szégyellnivalóbb gondolataink is lehetnek persze. Nevezhetjük a dolgot akár agycsapolásnak is, hiszen valóban ez az egyik fő feladata.

A szó a cselekvés egy formája, befolyásolható általa a dolgok változása.

Ingrid Bengis

Ahhoz, hogy önmagad lehess, életed eseményeit magadnak kell irányítanod.

Anne Wilson-Schaef

A reggeli jegyzetelést egyszerűen nem lehet rosszul csinálni. Ennek a mindennapi reggeli gondolatcsapongásnak semmi köze a művészethez. Még az íráshoz sem. Azért hangsúlyozom ezt, nehogy azok, akiknek nincs különösebb íráskészségük, visszariadjanak. Itt az írás pusztán eszköz. Akármilyen ronda lehet, a lényeg, hogy rójuk a sorokat, firkáljuk le, akármi jusson is eszünkbe. Semmi sem lehet túl kínos, túl nagy hülyeség ahhoz, hogy leírjuk.

A reggeli jegyzeteknek nem kell szellemeseknek lenniük – bár olykor azzá lesznek. Legtöbbször azonban nem azok, és ezt senki sem fogja megtudni rajtunk kívül. A reggeli jegyzeteket csak maga a jegyzetelő olvashatja. És az első hét-nyolc hét alatt még ő se olvassa el! Írjunk tele három oldalt, és dugjuk borítékba. Vagy ha spirálos jegyzettömbre firkálunk, ne lapozzunk vissza! Egyszerűen csak írjunk három oldalt… és másnap megint írjunk tele hármat.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen