Charles Martin

A SZÍV KÚTJA

Charles Martin

A szív kútja

A mű eredeti címe

Water from My Heart

Copyright © 2015 by Charles Martin

„On Digging Well” copyright © 2015 by Charles Martin

This edition published by arrangement with Center Street,

New York, New York, USA.

All rights reserved.

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 886 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Moisésnek és Pauline Ricknek

1

Lassan pöfögtem tova Stiltsville cölöpházai között, a Biscayne-öböl holdfényben csillámló vizén. Imádtam az ilyen éjszakákat. A sötétség leple alatt egy kivilágítatlan hajó osont mögém. Már figyeltem egy ideje a radaron. Számítottam rá.

Ha az embernek van négy felturbózott Mercury Verado 350-es motorja, azaz összesen ezernégyszáz lóereje, aminek köszönhetően csaknem százhatvan kilométer per órás sebesség elérésére képes, nagyon fontos, mondhatni, a helyzet kulcsa, hogy tudja, mikor kell használni azokat, és mikor nem. A mögém lopódzó hajó fölkapcsolta a fényszóróit: a négy tetőreflektor olyan szépen kivilágította az én negyvennégy láb hosszú, középkonzolos Intrepidem középső fertályát, mint a déli verőfény. És nemcsak a négy forgóreflektor ontotta ránk kék fényét, hanem Russ Spangler ügynök szupererős kézi fényszórója is, amelyet megfélemlítésül szokott bevetni. Spanglert, aki korábban a különleges erőknél szolgált, az ilyen holdfényes, adrenalinfröccsös éjszakák éltetik. Tudom, mert eljátszottuk mi már ezt a játékot nemegyszer. Spangler társa a Napóleon-komplexussal küzdő Melanie Beckwith különleges ügynök, aki anabolikus szteroidokkal és az enyémnél jóval nagyobb izmokkal igyekezett pótolni azt, aminek híján volt.

Őket simán faképnél hagyhattam volna, a radaromon szintén felbukkanó parti őrséggel szemben viszont esélytelen voltam – nem is beszélve a helikopterekről, amelyeket segítségül hívhattak. Ha valahogy vissza is jutok a szigetre, ez lett volna életem utolsó fuvarja, és nyugdíjba menni azért még nem szándékoztam. Hiszen ha valakiről, hát rólam igazán elmondható lett volna, hogy épp a csúcson voltam. A hátam mögötti négy motort csak akkor bőgettem volna fel, ha minden kötél szakad. Hiszen ez azt jelentette volna, hogy most szálltam vízre ezzel a hajóval utoljára, és mivel majdnem félmillió dollárba került, úgy terveztem, hogy egynél többször fogom használni. De hát éppen az itt a csavar, hogy hiába van az embernek ilyen hajója, mert ha nem akar kiszállni ebből a buliból, nem kötődhet hozzá túlságosan. És ez nemcsak a hajóra igaz, hanem nagyjából mindenre – és mindenkire. Kötődés, ragaszkodás kizárva. Az embernek készen kell állnia arra, hogy a Spangler–Beckwith-duó vagy más, hozzájuk hasonló ügynökök közeledtének első halovány jelére a mélybe taszítson a sziklaszirtről mindent, amit szeret.

Az üzleti életben eltöltött csaknem tíz év alatt sok mindent megtanultam, de a legjobban mégis az a lecke vésődött belém, hogy nem kötődhetek túlzottan semmihez, így az emberekhez sem. Az életem és azoknak az élete, akik sokat jelentenek nekem, borotvaélen táncol, avagy szakadék fölött lebeg, és ha olyan körülmények merülnek fel, amelyek az én szabadságomat veszélyeztetik, mindenki egyetlen finom oldalba bökéstől a mélybe zuhanhat. Volt, nincs, odaveszett. Ez a tudat szabályozza bennem azt is, hogy mit élvezek, és mit nem, sőt még azt is, hogy mit álmodom. Korlátozott elvárásokkal élek. Óvatosan közlekedem. Fél lábbal mindig a biztos talajt keresem. Nem fedem fel a kártyáimat. Egyfolytában a kockázat-haszon arányát számolgatom. Hiszen bármelyik pillanatban alakulhat úgy, hogy futnom kell, megbújnom vagy fejest ugranom a mélybe.

Nem birtokolok semmit, és nem hagyom, hogy bármi is birtokoljon.

Az órámra pillantottam. A Marathon márkájú búvárórát Shellytől kaptam. Szerinte a saját temetésemről is el fogok késni, ezért úgy állította be, hogy öt percet siessen. Csak úgy ragyogtak a tríciummal megvilágított mutatók: azt jelezték, hogy van időm bőven. Leállítottam a motort, és szembefordultam a reflektorfénnyel. Spangler és Beckwith ügynökök odasiklottak mellém – a tükörsima vízen nem volt nehéz dolguk –, és megremegett a levegő Spangler visszhangzó, harsogó hangjától:

– Helló, Charlie Finn! Képzelheti, mennyire megdöbbentett, hogy itt találom magát éjnek évadján.

Zsebre dugtam a kezem, Beckwith ügynökre mosolyogtam, és amennyire tőlem tellett, utánozni próbáltam Humphrey Bogartot a Casablancából:

– „Besétálhatna a világ bármely városának bármely kocsmájába, de neki pont az enyémbe kell besétálnia.”

Beckwith ügynök átugrott az én fedélzetemre, és a hajóm orrát az ő hajójuk farához kötötte. Közben mosolygott, én pedig egy darabig nem szóltam semmit, majd végül bólintottam, és megjegyeztem:

– Ahogy elnézem, meghozta a gyümölcsét a sok súlyzózás.

Rám szegezte a mutatóujját.

– Maradjon veszteg, és tartsa a száját!

A kábítószer-ellenes ügynökség, a parti őrség, valamint a vad- és halügyi hatóság kiterjesztett házkutatási jogosítványokkal rendelkezik, így valamivel szabadabban kezelik az alkotmányos jogaim megsértését. Továbbá a két ügynök jól tudta, hogy nem fogom őket bíróság elé citálni, és az ügyvédemet sem hívom fel. Így aztán a következő fél óra azzal telt, hogy a Molly névre hallgató német juhászuk társaságában ízekre szedték a hajómat. A kutya mindent körbeszimatolt, hátha talál valamit, amire rá lehet fogni, hogy drogmaradvány. Karba tett kézzel, érdeklődve figyeltem őket. Mély benyomást tett rám, amikor Spangler ügynök belebújt a búvárruhájába, és átvizsgálta a hajótestet. Úgy negyven perc múlva pedig az ügynökduó szétszerelte az Intrepid konzolját, miközben Mollyt a lábam elé ültették, és a hűséges eb nem is tágított onnan. Megvakartam a füle tövét, majd hagytam, hogy nyalogassa egy kicsit a kezemet. A combomra helyezte az egyik mancsát, és nekem dőlt. Amikor a gazdái nem néztek oda, csont alakú csemegével etettem. Az ügynökök, miután hasztalan izzadtak-nyögtek két órán át, jelentést tettek valakinek a mobiljukon, majd leoldozták a vitorlafeszítő kötelemet a hajójuk faráról, és szó nélkül távoztak.

Valaki leadta nekik a drótot, hogy ma éjjel vízre szállok – ez így is volt, mert ugyanez a valaki nekem is leadta a drótot, hogy nekik leadta a drótot. Ha az ember többet fizet, mint mások, az kifizetődik, és Colin, az üzlettársam másoknál többet fizet. Spangler és Beckwith már majdnem öt éve liheg a nyakamban, előttük a Miller–Marks-duó boldogított. És egyszer sem kaptak el, pedig annyi árut csempésztem, amennyivel hússzor, harmincszor, sőt ötvenszer is telepakolhattam volna ezt a hajót. És ma éjjel sem fenyegetett az a veszély, hogy lefülelnek.

Lezser mozdulattal beindítottam a motort, és tettetett csodálkozással néztem az északra távolodó Spangler–Beckwith-páros után. Közben azt dúdolgattam magamban, hogy: „Na-na-na-na, na-na-na-na, hey, hey, hey, goodbye!”{1} Aztán szép csöndben bevettem magam az öbölbe ömlő csatornák útvesztőjébe. Száz láb hosszú jachtok mellett, húszmillió dolláros rezidenciák előtt siklottam tova a sötétben: itt tették közszemlére földi javaikat Miami Ki kicsoda? lexikonjának szócikkei. Sok ilyen rezidenciára szállítottam már árut, de többek közt azért űzöm sikeresen az ipart, és azért vagyok még mindig a buliban, mert hallgatok, mint a sír. Tudok titkot tartani, tudom, mit tehetek kockára, és hogyan.

Abban a tudatban kanyarogtam a csatornalabirintusban, hogy Beckwith ügynök rejtett GPS-eket szerelt föl a hajómra. Az elsőt még hónapokkal ezelőtt csempészték oda, és azóta játsszuk ezt a macska-egér játékot. A mai műsor az volt, hogy lopva beszerelte a másodikat, mert az elsőt már igencsak marta a rozsda, ezért nyilván egymásnak ellentmondó adatokat küldözgetett. Persze ehhez a sós tengervízen kívül az általam ráöntött sósavnak is lehetett némi köze... De ezt nem igazán tudtam megállapítani.

Ezt a kisded játékot még Miller és Marks kezdte. Akkor pár nap alatt megtaláltam a GPS-t, így aztán eladtam a hajót egy fickónak, aki végigment vele a Panama-csatornán, majd elindult fölfelé a túloldalon. Miller és Marks azt hitte, Mexikóban veszek föl árut, és oda is küldtek egy rakás hajót, helikoptert meg repülőgépet. Szép summát emésztett fel a nagy leleplező hadművelet, és a bűnüldöző szervek nem voltak boldogok. A fickó, aki megvette a hajómat, mesélte, hogy nem kicsit lepődtek meg, amikor meglátták, hogy nyársorrú halakat fogdos a mexikói partok közelében. Miller és Marks ügynökök állítólag be is mostak egymásnak párat, amikor kiderült, hogy nem én vagyok az. Pár órával később pedig még nagyobb meglepetés várta őket, ugyanis ott találtak a verandámon Biminiben, a Bahamáknak Miamihoz legközelebb eső pontján. A függőágyamban ringatózva, kezemben egy csésze kávéval, ördögi mosolyra húzódó szájjal kémleltem a horizontot, és azt kérdeztem tőlük:

– Parancsolnak az urak egy kávét?

Most pedig a víztükröt pásztáztam, és a hajó gyomrában pöfögő motorok zaját hallgattam. Noha a járgány nem volt az enyém, mégis erős érzelmi kötelék fűzött hozzá, ezért Colin megengedte, hogy én adjak neki nevet. Kalandos Életútnak kereszteltem el. Ugyanis egy nap választott el a negyvenedik születésnapomtól, és bármilyen volt az addigi életutam, kalandokban vitathatatlanul bővelkedett.

Kikötöttem, és megnéztem a radart. Spangler és Beckwith nem ment túl messzire. Nem csak nekik van ugyanis nyomkövető GPS-ük: ezt a játékot ketten is játszhatják. A mi kis vállalkozásunkról elmondható, hogy rend van, és fegyelem, de egy kicsit másféle modell szerint dolgozunk, mint a többség. Butikcég vagyunk, amely a bizalomra és a becsületességre alapozza a működését – már amennyire a bűn világában értelmezhető a becsület fogalma –, és igyekszik minél kiszámíthatóbbá tenni az üzletmenetét. Ennek szellemében csak szigorúan ellenőrzött kuncsaftoknak adunk el árut, és kizárólag offshore számlára való banki átutalással fogadunk el pénzt. Továbbá mi határozzuk meg az átadás-átvétel helyét, és soha, de soha nem fordult elő, hogy akkor vittük a cuccot, amikor a kedves vevő akarta, vagy oda, ahová akarta, ahogy arra sem volt példa, hogy megmondtuk a kedves vevőnek, hol lesz a cucc, amikor még nem volt ott. Aki ekkor és ekkor, ide és ide kérte az árut, azzal közöltük, hogy nem mi vagyunk az ő beszállítója. Ez az üzleti modell tartotta életben a vállalkozásunkat, és ennek köszönhetjük azt is, hogy a sarkunkban szaglászó Beckwith–Spangler-duó mindig három lépéssel lemaradt mögöttünk.

Leállítottam a motort, és bekapcsoltam a kávéfőzőt. Tudtam, hogy a derék ügynököknek meg fog jönni az étvágyuk, ha ilyen nagy rössel szétkapják a hajómat, ezért bedugtam az egyik elülső fedélzeti nyílás alatti álpadló alá, a mocskos mentőmellények közé egy doboz fánkot. Gondolom, pillanatok alatt megtalálták. Még egy sárga Post-it cédulát is ragasztottam a dobozra: ráfirkantottam, hogy „Csak tessék!”, és odabiggyesztettem egy fülig érő szájú szmájlit. A hátsó fedélzeten, a motor közelében is elhelyeztem egy álpadlót: ez a Mollynak szánt csemegéket rejtette. A tálban a kedvencei kellették magukat: szarvas- és bárányhús.

Leemeltem a rákcsapda fedelét, és előhúztam a szörfruhámat. Nem mintha túl hideg lett volna a víz, de a tompa fekete szín nem olyan feltűnő a víz alatt, mint az én sápatag bőröm. Belebújtam a vízhatlan hacukába, a számra illesztettem a légzőkészülék nyomásszabályzóját, és a vízbe ereszkedtem. Miután fölhúztam a békalábakat is, nekivágtam a nyolcszáz méteres távnak. Nem kellett sietnem, hiszen az oxigéntartályaimra szerelt dupla Pegasus hajtómű majd egy méter per másodperces sebességgel vitt előre, ez valamivel több mint másfél csomónak felel meg. Ezenkívül egy H–160-as hajtóművet is szorongattam – nagyjából olyan érzés, mintha egy torpedót ölelnék magamhoz. Eme segédeszközök jóvoltából nesztelenül, láthatatlanul siklottam tova a víz alatt, és a lábam pihenhetett, ha netán úgy hozná a szükség, hogy később még használnom kell őket.

A csatornákban kanyarogva haladtam előre. Amikor megláttam a fejem fölött villogó jelzőfényt, a búvárfelszerelést hátrahagytam, és kihámoztam magam a szörfruhából. A cuccaim lesüllyedtek tizenkét méter mélyre, az óceán fenekére, én pedig a felszínre bukkantam a Pathfinder mellett; a járműbe már három napja bepakoltam, és a dokkhoz álltam vele. Leoldottam a kötelet a kikötőbakról, és ellöktem a hajót a parttól. Félóra múlva már azt a házat sasoltam, ahol javában bulizott a kosárlabdacsapat, a rapper és sleppje, a pop-art művésznő és menedzsmentje, a befektetésialap-tulajdonos és az ő összevásárolt csajai, meg a miami felső tízezer minden negyedik tagja. Ha az orrukon át akarják felszippantani a pénzüket, a szívük joga, mondhatni előjoga, és nem az én problémám, hanem az övék. Én csak az egynapos határidővel dolgozó fuvarszolgálat vagyok. Ha én nem hordanám nekik a cuccot, hordaná valaki más. A kereslet-kínálat törvénye már csak ilyen.

A házban zajló parti dübörgő hangjától kísérve a kikötőhöz hajóztam, és a sötétség leple alatt elhelyeztem néhány kis csomagot a mólón, a guruló tároló alatti rejtett üregben. Jártam már itt máskor is: a tulaj mindig jó kuncsaft volt. Miután helyreállítottam az eredeti állapotot, SMS-ben megerősítettem, hogy leszállítottam az árut, majd visszaszálltam a hajómra, és felszívódtam.

Egy óra múlva már a Kalandos Életút felé úsztam a mangrovefák alatt. Az Intrepidet a kábítószer-ellenes ügynökség négy másik hajója vette körbe, és olyan fényárban úszott, mint egy reptéri kifutópálya. Vajon mit remélnek ezek attól, hogy másodszor is átkutatják?, tűnődtem. Beckwith és Spangler ügynökök az eseményeket távolabbról figyelve, dúlva-fúlva járkáltak föl-alá, és sűrűn dobálóztak a trágár szavakkal, meg mindazzal, amit a hajómon találtak, és nem volt lekötözve. A hajófarban álló Molly valósággal fejest ugrott a fánkos dobozba. Úgy néztem, a porcukrosra vetette rá magát először, mert hófehér volt az alapjáraton fekete orra és pofája. A hajón túl, attól egy szűk kilométernyire az egész éjjel nyitva tartó pizzéria neonreklámja villogott. A népes társaságot kikerülve elúsztam odáig, majd a vállamon egy irdatlan méretű pizzásdobozzal megközelítettem a hajót.

– Helló, fiúk! Kér valaki pizzát?

Ezzel sem vágódtam be náluk túlzottan, de mivel nem találtak se drogot, se lóvét, se arra utaló bizonyítékot, hogy a kettő közül bármelyiket birtokolnám, nem sokat tehettek. Szórták még egy kicsit a szitkaikat, majd rám mordultak, hogy tűnjek el.

Így is tettem.

Megint kanyarogtam egy keveset a csatornákban. Egy kishajó-kikötőmedencéhez vezetett az utam, ahol gyalog közelítettem meg a kerékpáromat. Pár kilométer megtétele után beléptem Colin házának hátsó ajtaján. Amikor építették a kéglit, Marguerite egyedi tervezésű kisszekrényeket csináltatott a hátsó hallba: afféle öltözőszekrényeket a gyerekeknek, ahová bedobálhatták az összes iskolai és sportcuccukat, beleértve a büdös cipőjüket és kabátjukat is. Amikor családtag lettem, Colin csináltatott egy szekrényt nekem is. Több okból is – ahogy ez Colin Specternél már csak lenni szokott.

Benyúltam a szekrénykém felső polcára, annak is a hátsó sarkába, ahová egy szemből láthatatlan kis zsebecskét építettek be. Épp csak akkora, hogy elférjen benne egy mobiltelefon vagy egy SIM-kártya. Sok ilyen rejtekhelyünk volt. Az ujjaim hegye hamar kitapogatta a postabélyeg méretű új kártyát, amelyet gyorsan be is tettem a telefonomba, a régit pedig beledobtam a szemetesbe, és a készüléket visszacsúsztattam a zsebembe.

Százszor csináltam már ilyet.

Maria a kanapén ült. Copf. Hajszalagok. Az anyja sminkjének nyomai... És a rózsaszín balett-trikó: tehát nemrég ért haza. A kedvenc filmjét nézte, és közben pattogatott kukoricát eszegetett egy tálkából, amelyet a mellkasáig fölhúzott térdén pihentetett. Amikor leültem mellé, a képernyőn az apácák éppen rázendítettek az ő nagy problémájukról, azaz a kolostorukban élő Mariáról szóló dalra. A kanapén ülő igazi Maria pedig a lábával verte a taktust, és nem kellett biztatni, hogy fakadjon dalra ő is. Az ének hanghullámai betöltötték a nappali és a konyha légterét. Maria nagyon jól tudta, hogy mindenki rá figyel, hogy az élete színpadán felgördült a függöny: fölállt a kanapéra, és kieresztette csodaszép hangját. Szemöldökét felvonva, hamiskás mosollyal, pajkos, dévaj hangon tette föl a fél évszázados kérdést:

– Hát mit tegyünk veled, te gond: Maria?

Először négyéves korában néztem meg vele A muzsika hangját. Colin és Marguerite ugyanis egyszer jobb híján engem kértek meg, hogy vigyázzak rá, és mivel szinte semmit nem tudtam a gyerekekről, különösen a kicsikről, benyomtam egy filmet, hogy elüssük valamivel az időt. Működött a dolog, és azóta megnéztük vagy százszor. Maria most, tizenkét évesen már kívülről tudta a szövegét, és az eredeti szereplőgárda névsorát is fújta.

Miután átszökkent a kanapéról a biliárdasztalra, megpördült a tengelye körül, piruettezett, majd következett a plié, azaz a térdhajlítás. Parányi, hintőporos lábnyomok maradtak utána a posztón, és szemmel láthatóan nem is fogta fel, hogy mit művelhet a két, élénken mozgó keze az asztal fölé belógó lámpával. A „közönségből” nem sok reakciót tudott kicsikarni, mivel mi, felnőttek már annyiszor bekapcsolódtunk a produkciójába, hogy eluntuk, és komolytalanul, léhán próbáltuk megtörni a monotóniát: kezdtünk átalakulni ritmus ellen beoltott idióták gyülekezetévé, és saját verziónk szerint átgyúrni az immár megszenteltté vált dalt. Colin és Marguerite valami iszonyú gáz rapduettet adtak elő a konyhában, én pedig a totális zenei analfabétát alakítottam: durván ütemet tévesztve topogtam a lábammal, csettintgettem, és egy üvöltő prérifarkas dallamérzékével kornyikáltam a szöveget. Ha egy csapat majom beszabadulna a konyhába, a fazekakat, serpenyőket összeütögetve ritmusosabb produkciót nyújtanának, mint mi.

Maria csak egyetlenegy versszakot engedélyezett. Miután feltűnt neki, hogy eluralkodott a totális zenei káosz, csípőre tette a kezét, felvonta a szemöldökét, lebiggyesztette az ajkát, és visszaült a kanapéra a pop-cornjához. Rezignáltan fújt egyet, és csak úgy sütött a szeméből a kimért megvetés. A szájába tömött egy marék pattogatott kukoricát, odébb fújta az arcába lógó hajszálat, és SMS-t írt az iPhone-ján a barátnőjének. Miközben az ujjai az egyik üzenetet pötyögték, a száját egy másik hagyta el:

– Ti olyan öregek vagytok!

Elnevettem magam.

– Azok bizony!

A kanapén keresztbe tett lábbal üldögélő, pop-cornos tálkát dédelgető Maria megint teletömte a száját, majd az ingem ujjába törölte zsíros kezét.

Közelebb araszoltam hozzá, hogy ízelítőt adjak a védjegyemmé vált komikus magánszámaimból, amelyek egykor hólyagot feszítő, gyomorból jövő kacajra fakasztották, most viszont a kiskamaszok jellegzetes, koraérett, mindentudó gesztusával emelte maga elé megálljt parancsoló kezét, és szemét a telefonról le sem véve odavetette:

– Mondd a kezemnek, mert engem nem érdekel.

Elnevettem magam, nyomtam egy puszit a homlokára, és elindultam a konyha felé, de csak miután a fejére öntöttem a maradék pop-cornját.

– Charlie bácsi! – kiáltott rám a felugró, lábával mérgesen dobbantó Maria. Olyan volt, mint egy rózsaszínbe öltözött látomás. – Nem hiszem el, hogy ezt csináltad! – méltatlankodott elkerekedett szemmel és meglehetősen ingerült, drámai hangon. – Most festettem be a hajamat...

Imádom ezt a kislányt!

– Azt hiszem, ez ékes bizonyíték arra, amit már úgyis tudunk – mondtam nevetve, miközben rükvercben közeledtem a konyha felé.

Maria zavartan nézett rám.

– Mit?

Összeütöttük az öklünket Colinnal, aki már tudta, mi következik.

– Azt, hogy tényleg van veled valami baj.

– Charlie bácsi!

Még éppen be tudtam surranni a konyhába a rám zúduló pop-corn-zápor elől. Megrohamoztam a hűtőt, és befaltam némi maradékot, amihez Maria és a bátyja, Zaul keresztapjaként, azaz „kvázi-szülőként” jogom volt. Maria nem az a típus, aki sokáig fortyog magában: hamarosan fölbukkant, és megmutatta a flitteres iskolatáskáját, amelyet annak rendje-módja szerint meg is dicsértem. Ezután kézen fogott, és bevezetett a szomszédos mosókonyhába, ahol vállfára akasztva közszemlére tette az édesanyjától kapott új fürdőruháját. Ismét csípőre tette a kezét, és a szempillája egy ütemre járt a padlón topogó lábával.

– Apu azt mondta, vissza kell vinnem.

A zsebkendőnyi fürdőruhában több volt a zsinór, mint a szövet. Colin felé fordultam, és helyeslően bólintottam.

– Jól mondja.

Maria finoman a vállamra csapott.

– Nem segítesz nekem?

Kézbe vettem a ruhadarabot.

– Nem takar semmit – mondtam. – Arról nem is beszélve, hogy fehér. – Meghuzigáltam egy kicsit a szövetet, hadd feszüljön, és úgy vizsgálgattam. – Azaz már-már átlátszó – állapítottam meg.

– Épp ez a lényeg! – mondta Maria újabb szempilla-rebegtetés kíséretében. – Láttad már a vetélytársaimat?

Benyúltam két ujjal az álla alá, és följebb emeltem a fejét.

– Kis szívem, neked nincsenek vetélytársaid. Nincs olyan tizenkét éves lány a földön, aki a nyomodba érhetne. Meg aztán azokra a fiúkra, akiknek csak azért kellenél, ahogy ebben kinézel, semmi szükséged.

– Anyunál és apunál működött a dolog.

Marguerite elnevette magát.

– Ebben van valami!

Megint Colin hangját hallottam.

– Ez nem igaz! Ezt a leghatározottabban cáfolom! A zongorajátékoddal fogtál meg. Akkor még nem is láttalak abban az oldalt rojtos, kék-fehér csíkos bikiniben!

Marguerite a fejem fölött így válaszolt:

– Colin Specter, te akkor sem ismernéd fel a középső C hangot, ha orrba verne.

Mariát a jelek szerint nem győztük meg. Továbbra is azt várta, hogy az ő pártját fogjam. Most mással próbálkoztam:

– Fogd fel úgy, hogy apukáddal segíteni próbálunk. Szeretnénk megvédeni téged a bőrráktól, mert az manapság sok gondot okoz ám!

Maria erre elvonszolt a legújabb festménye irányába.

– Ja, persze, sokat segítetek, tényleg! Hozzásegítetek, hogy én legyek a strand legnagyobb lúzere! – És nyomatékul a homlokára nyomta a mutató- és hüvelykujjából formált L betűt.

A család, ahol felnőttem, meglehetősen diszfunkcionálisnak nevezhető: az igazat megvallva nemigen volt családi életben részem. Ebből adódóan az, hogy kedvemre átsasszézhatok Colin otthonán, hogy hallhatom a hangjukat, a nevetésüket, hogy elfogadnak családtagként, hogy foghatom Maria kezét, és a szülei megkérnek, hogy ha elhaláloznának, neveljem föl a lányukat... Szóval mindezek életem legszebb, legmeghittebb pillanatait jelentik. Ezért valahányszor beléptem ebbe a házba, valahányszor pattogatott kukoricát eszegettem, valahányszor homlokon csókoltam Mariát, és nevetgéltem Marguerite-tal Colinon, vagy gátlástalanul kiszolgáltam magam a hűtőből, és föltettem a lábam a dohányzóasztalra, és elmosogattam, meg kivittem a szemetet, mindig szép komótosan kiélveztem az élet eme apró örömeit, mondhatni, kiszívtam a velejüket az utolsó cseppig.

Colin és én nagyon ritkán távoztunk ugyanazon az ajtón. Most is így történt: ők elöl mentek ki, én pedig a hátsó ajtó felé osontam, és a szűk előtérben összeütköztem Zaullal, aki éppen a szemetet vitte ki.

– Szia, nagyfiú! – mondtam.

Meg is öleltem, azaz csak megöleltem volna, mert ő mereven, távolságtartóan reagált, illetve nem reagált. Igen kemény kötésű fiú volt, és még szteroidokkal is felturbózta az izmait, továbbá állott cigiszag áradt belőle. Erősen közelgett a tizennyolcadik születésnapja, és az egykori barátságos, kíváncsi kölyöknek már híre-hamva sem volt. A jelenlegi Zaul féloldalasan csapta a fejébe lapos sildes baseballsapkáját. Nem hajlította meg, mert az nem elég „nehézfiús”. A lapos sild most alig észrevehetően megmozdult: Zaul kipréselt magából egy fél biccentést, meg egy kurta üdvözlést.

– Charlie – vetette oda, a bácsi szó nélkül.

Nem találkoztunk egy ideje, és én szívből örültem, hogy viszontlátom.

– Apád mondta, hogy ma este a húgoddal lógtok majd.

Zaul fél kézzel tartotta a levegőben a csordultig telepakolt kukazsákot, így jól láthattam, milyen izmos. Megint megmoccant a sild, mert bólintott.

– Gondoltam, elviszem egy holdfényes hajókázásra a Yellowfinen.

Colin Yellowfinje egy huszonnégy láb hosszú, lapos fenekű hajó, amelyet háromszáz lóerős Yamaha motor hajt. Ideális jármű ilyen estéken, mint a mai, amikor tükörsima a víz, ráadásul csúcsminőségű az elektronikája, így nehéz vele eltévedni.

– Jó választás – mondtam Zaulnak. – Én is imádok furikázni vele, különösen ilyenkor.

A srác bólintott, és mosolyogni próbált, majd a feje fölé bökött az ujjával.

– Szeret fölállni a magasított horgászülésre, és... és „mariázni” – tette hozzá egy vállrándítás kíséretében.

Valami láthatatlan súly alatt görnyedezett a válla, a szeme körül pedig sötét karikák éktelenkedtek, és reszelős, fáradt volt a hangja. A túlterhelt kukazsákból kezdett a padlóra potyogni a szemét.

– Ezt föl kellene takarítanom – mondta Zaul.

Azzal eltűnt a garázsban, én pedig kiléptem a hátsó ajtón. Álldogáltam egy kicsit az árnyékban, hogy a szemem és a fülem megszokja az éjszaka fényviszonyait és neszeit, majd kiosontam a mólóra. Közben mázsás súllyal nehezedett rám a lelki szemeim előtt megjelenő Zaul képe.

Valamivel kevesebb mint egy óra alatt tettem meg a Kalandos Életúttal a hetvenegy kilométeres tengeri utat, majd több részletben, nyugtalanul aludtam egyet, és amikor az Atlanti-óceán fölött felkelt a nap, én már a verandán lebzseltem, kezemben a kávémmal. Egyszerre néztem farkasszemet a negyvenedik születésnapommal meg a küszöbönálló esküvőmmel. A két jeles esemény ünneplésre adott okot, mégis ráncolni kezdtem a homlokomat, amikor a bal csuklómra esett a pillantásom. A csupasz bal csuklómra. A Shellytől kapott búváróra ugyanis nem volt sehol. Elhagytam valahol az utóbbi huszonnégy órában, és halvány lila gőzöm sincs, hogy hol.

Márpedig ez nagyon nem jó jel.

2

Egy minden más érzelmet felülíró érzés jegyében nőttem fel: úgy éreztem, piszkos vagyok. Bármit tettem, bárhogy próbáltam lesikálni magamról ezt az érzést, sosem voltam tiszta, és esélyem sem volt a megtisztulásra. Mivel anyám csak elvétve fizette be a közüzemi számlákat, a meleg víz ritkaságszámba ment nálunk, és amikor ezen ritka alkalmakkor megöleltem anyámat, állott cigi- és sörszagot árasztott a haja. Pecsétes, savanykás szagú ruhákban jártam, és emiatt rendre kínos helyzetekbe kerültem a suliban. A konyhánkban hegyekben állt a hetek óta gyűlő mosatlan edény, és éjszakánként a fejemre potyogtak a fal réseiből előmászó csótányok. Nem sokszor fordult elő gyerekkoromban, hogy valamelyik pajtásom nálunk aludt volna... Azért, hogy ne feszélyezzen annyira a dolog, az árnyas helyeket preferáltam, ahol nem esett rám fény, és nem vettek észre az emberek. Igen, az hiányzott a legkevésbé, hogy felfigyeljenek rám. Így aztán egy idő után otthonosan éreztem magam a sötétben, mert hozzászoktam.

És valószínűleg ezért úsztam meg olyan sok mindent.

Gyerekkoromban azzal teltek a napjaim, hogy a floridai Jacksonville tengerparti fövenyén guberáltam. Mezítlábas, szőke kölyök voltam, amolyan kis csavargó, aki akkor megy haza, amikor akar, és fittyet hány a felelősségvállalásra. A gyermekkorom valamelyest Huckleberry Finnére hasonlított, és bár a családnevünk más volt, én büszkén vállaltam vele rokonságot. A szemközti ház, amely az óceán partjára épült, eltakarta előlünk a tengeri panorámát, így ki tudja, hány napfelkeltét néztem végig az emeleti „árbóckosárból”.

Apámról, aki taxisofőr volt, nincs semmi emlékem, mert hároméves koromban meghalt egy hajnali balesetben. Anyámnak pedig két gyengéje volt: a férfiak és a pénz. Mivel ezt ő maga is jól tudta, egy tiszta pillanatában bölcs döntést hozott: kifizette a házat a pénzből, amit apám halála után kapott a biztosítótól. A lelke mélyén ugyanis vérbeli hazárdjátékos volt, és később elmondta nekem, hogy éppen ezzel magyarázható az apám iránti vonzalma: apám ugyanis komoly kockázati tényezőt jelentett, hiszen nem vetette meg a gint. Szóval anyám kifizette a jelzáloghitel hátralevő összegét, így a házat már senki sem vehette el tőlünk. Elmondhattuk tehát, hogy – bár ennivalóra nem mindig futja – tető van a fejünk fölött, még ha be is szivárog rajta az esővíz. Amikor a bank megküldte a ház tulajdonjogát átruházó okiratot, anyám két ujjal megemelte az államat, hogy nézzek a szemébe, és azt mondta: „Soha ne tedd kockára azt, amit semmiképpen nem veszíthetsz el!” A tizenegyedik születésnapomra munkát kaptam: borravaló fejében besegítettem a közeli étteremben, hogy fizetni tudjuk a közüzemi számlákat. Azt hiszem, anyám szemében a jelzálog kifizetése igazolta az összes többi döntését, így azt is, hogy munka után rendre beugrott nyerőgépezni az agárversenypályánál lévő játékterembe, meg azt is, hogy heti ötven dollár értékben lottózott. Hosszú időbe telt, mire rájöttem, hogy anyám, bár felelőtlen nő benyomását keltette, és olykor üres volt a hűtőnk egy-két napig, mindig kereste a módját, hogy visszaszerezze az egyetlen dolgot, ami hiányzott az életünkből, azt az egyvalamit, amit elvettek tőlünk. Az egyetlen dolgot, amiből sosincs elég.

A reményt.

Nem mondanám, hogy sikerrel járt, de egész életében kitartóan próbálkozott, és én ezért nagyon szerettem őt. Mivel apám, ugye, meghalt, anyám pedig folyton dolgozott, vagy legalábbis sosem tartózkodott otthon, már egészen zsenge koromtól magamra voltam utalva. Így aztán, miközben a legtöbb gyerek élete az iskolai követelmények körül forgott, az enyém inkább az apály-dagály váltakozása, a tengeri áramlatok és a szélirány körül. Ugyanis ezek határozzák meg a hullámok méretét és gyakoriságát.

Nyolcadikos koromban minden iskolában töltött napért négyet a tengerparton töltöttem. Nem érdekelt ugyanis a suli, sőt kifejezetten utáltam. Az iskolalátogatási vagy inkább iskolakerülési szokásaim arra indították az igazgatót, hogy behívja anyámat egy kis beszélgetésre. Miután leültetett minket, nézegetni kezdett egy papírlapot.

– Asszonyom, tud róla, hány napot hiányzott ebben a tanévben a fia? – kérdezte anyámtól, majd kuncogva hozzátette: – Illetve azt talán könnyebb összeszámolni, hogy hányszor jött be.

Anyám szemöldökét fölvonva rám nézett, majd elkérte az igazgatótól a papírt, és a lábával dobolva áttanulmányozta a bűnlajstromomat. Miután végzett, hátrasimította a haját, és csak ennyit mondott:

– És?

– Hogyhogy és? – hüledezett az igazgató, és úgy nézett anyámra, mint egy bolondra. – Újra fogja járni a nyolcadik osztályt!

Anyám egy szalvétával megtörölte a szája szélét.

– Végeztünk?

Az igazgató rákvörös lett.

– Hogy végeztünk-e? Hölgyem, a fia nagyon lemaradt a társaitól! Magát nem aggasztja a jövője?

Anyám fölállt, kézen fogott, és kivezetett az irodából, ami furcsán hathatott, mert majdnem ugyanolyan magas voltam, mint ő. Az ajtóból még visszafordult.

– Nézze, uram, mi most eszünk egy sajtburgert, aztán veszek a fiamnak egy új szörfdeszkát. Ugyanis a szörfözést sokkal jobban élvezi, mint azt a ki tudja, mit, amivel itt múlatják az időt.

Elmosolyodtam, és búcsút intettem a dirinek, aki alig jutott szóhoz.

– És a fia jövője? – nyögte ki végül.

Anyám kisimította az arcomból napszítta hajamat, és így felelt:

– A jövője addig vár rá, amíg ő oda nem ér.

Tizenhat éves voltam, amikor anyám belehalt a láncdohányzással megtámogatott szívbajába – a cigarettára apám halála után szokott rá. Magamra maradtam tehát, és már annak a gondolatától is viszolyogtam, hogy bárki bármit számon kérhessen rajtam. Valahogy azért befejeztem a középiskolát, de közben éjszakai pincérkedésből, pizzafutárkodásból tartottam fenn magam, meg amiből még lehetett. Ez utóbbi többek között azt jelentette, hogy ha szembejött egy kis marihuána, sürgősen elpasszoltam a füvező szörfösöknek, akiknek pizzára fájt a foguk. Kapóra jött a „beépített” klientúra.

Sam, a főnököm, fedőcégnek használta a pizzériáját. Ugyanis droggal kereskedett, méghozzá nagyban. Rákászhajókon hozta az árut Mayportból, és független alvállalkozóként engem is bevett a buliba. Önköltségi áron adta el nekem a cuccot, a profiton pedig osztoztunk. Szép pénzt kerestünk. Később megtudtam, hogy Sam ismerte a drogosokat, tudta, ki mennyit szokott venni, így azzal is pontosan tisztában volt, hogy mennyivel jövök neki. Amikor pontosan annyit kapott, tudta, hogy megbízhat bennem.

– Én nem vagyok kapzsi – mondtam neki. – Beérem azzal, ha nem dobnak ki a házamból, és nem visznek be egy állami fenntartású üdülőhelyre.

Amikor esténként leadtam a zsozsót, Sam fejcsóválva azt motyogta:

– Egy becsületes drogfutár! Hát hová lesz a világ?

Az én értelmet nélkülöző világomban jobb híján ennek a titulusnak is örültem.

Sam a fuvarok között pókerezni is megtanított, és hamar rájöttem, hogy jól játszom. A miértje freudista tanulmányok nélkül is elég könnyen érthető: vonzott a rizikó, viszont egyáltalán nem vonzott semmi, ami egy kicsit is a kemény munkára hasonlított, és nem én profitáltam belőle, hanem valaki más. Ha valaki volt olyan hülye, hogy kockára tette a pénzét kártyán, akkor én voltam olyan okos, hogy elszedjem azt tőle. Persze én is a magam javait kockáztattam, csakhogy én sokkal többet nyertem, mint amennyit vesztettem, így voltaképp mások pénzével játszottam – legalábbis ezt az ideológiát szőttem köré. A pókeres tapasztalataimnak később nagy hasznát vettem.

A csapatsportok viszont veszélyt jelentettek a függetlenségemre. Hiszen ha beszállok valamilyen csapatjátékba, az azt is magában foglalja, hogy önszántamból szövetkezem más emberekkel, és nem csupán azt jelentem ki, hogy számíthatnak rám, hanem azt is, hogy számítok rájuk, azaz függök tőlük. Az olyan mondatok, mint hogy „Ott leszek az edzésen!”, vagy „Jövök a meccsre!”, vagy „Keményem hajtani fogok!”, szöges ellentétben álltak a természetemmel. Nekem ugyanis sokkal jobban megfelelt, ha csak a hullámok aktuális állapotán kellett járnia az eszemnek.

Ezzel együtt elmondható, hogy egyáltalán nem voltam versenyszellem híján, és nem ijedtem meg a versenyhelyzetektől, sőt, azokat kifejezetten szerettem. Legalábbis a „magam ura vagyok” sportokat, például a birkózást, a futást, meg minden olyan tevékenységeket, ahol kizárólag tőlem függött az eredmény, és csak magamra számíthattam. Ez azonban nem jelenti azt, hogy életemben először igába hajtottam volna a fejem, és megtanultam alávetni magam egy síppal és írómappával felfegyverkezett, hónaljig felhúzott sortban feszítő figura utasításainak. De nem ám! Alig-alig edzettem, és ezzel mindenkit az őrületbe kergettem, de utáltam veszíteni, és nem is sűrűn fordult elő ilyesmi, így az edzőim nem raktak ki a csapatból. Ez azért is érdekes, mert nekem tök mindegy volt, hogy kiraknak-e, vagy sem.

Ugyanez igaznak bizonyult az iskolára is: a házi feladatot időpocsékolásnak éreztem. Úgy okoskodtam: megmondtátok, mit kell tudnom, úgyhogy jöhet a teszt, és én majd szépen visszaböfögöm az anyagot. Emlékeztem ugyanis szinte mindenre, amit egyszer láttam vagy hallottam, és jól teljesítettem a teszteken, így a bizonyítványomba rendszerint ilyesmiket írtak: „Charlie a munkamorálnak igencsak híján van, de kiváló képességekkel rendelkezik.” Számát sem tudom, hányszor minősítettek „kiemelkedően okosnak” meg „motiválatlannak”, sőt azt is írták rólam, hogy – ez volt a kedvencem – „van benne valami”.

Nem tudom, minek köszönhetem, hogy kitűnő bizonyítvánnyal zártam a középiskolát. Talán annak, hogy kétszer is megnyertem az állami birkózóbajnokságot? Vagy annak, hogy négy és fél percen belül futottam az ezerötszáz métert? Netán annak, hogy tizenhét éves koromban már egyik szülőm sem élt, vagy esetleg annak, hogy az országos felvételi vizsgát három kérdés híján hibátlanul írtam meg, és a pályaválasztási tanácsadóm a jelek szerint nagyon akarta, hogy egyetemre menjek? Szóval nem tudom, minek köszönhetem, de tény, hogy válogathattam a felsőoktatási intézmények ösztöndíjai között.

Az angoltanárom azt mondta, fontolóra kellene vennem a haditengerészetet. Én inkább a Harvardot választottam.

A végzős középiskolai osztályom megszavazta, hogy én vagyok a legesélyesebb jelölt az első büntetett előéletű amerikai elnök büszke címére. A már említett angoltanáromnak az volt a mániája, hogy mindig tudjuk, hová megyünk, mit csinálunk. „Legyen terved!” – Ezt a témát kellett feldolgoznunk az utolsó házi dolgozatunkban. Sőt az A terv mellett B és C tervet is kellett készítenünk. Én mindig is úgy gondoltam, hogy a fickó igazán lazíthatna már egy kicsit. Kezdhette volna, mondjuk, a nyakkendőjével, és folytathatta volna azzal, hogy nem vedel annyi szilvalét. A dolgozatnak nyolc-tizenkét oldalnyi, többféle érvvel megtámogatott írásműnek kellett volna lennie. Az én értekezésem viszont egyetlenegy, igen kurta bekezdésből állt: „Az A tervem az, hogy nincs tervem. Ebből pedig logikusan következik, hogy nem lehet B tervem és C tervem sem. A jövőm pedig addig vár rám, amíg oda nem érek.” Erre az esszére egyest kaptam, és amikor a tanár úr megtudta, melyik egyetemet választottam, nem hitt a fülének, sőt fel is dühödött, és azt mondta, nem érdemlek meg egy ilyen lehetőséget. Amikor pedig kiderült, hogy ingyen fogok a Harvardra járni, még jobban bepipult.

Amikor átnyújtotta nekem az emelvényen a kitűnő érettségi bizonyítványomat, morgott valamit a bajsza alatt. Kezet ráztam vele, és széles mosollyal azt kérdeztem:

– Tényleg annyira viszket a fejbőre a parókától, vagy csak úgy néz ki? – A tanár úr ide-oda kapkodta a tekintetét, és sietve lesimította a haját. – Mert nagyon úgy néz ki – tettem hozzá.

Azt eldönteni, hogy melyik egyetemre menjek, pofonegyszerű volt: tudtam, hogy a Harvard drága hely, és az ott szerzett diploma jó sokat „ér”. Megint csak azt tudtam mondani, hogy ha ezek ennyire hülyék, én vagyok annyira okos, hogy élek a lehetőséggel. És ahhoz is volt elég eszem, hogy tudjam: a haditengerészetnél, ahol sípszóra ugráltatnak, és a pofámba ordítanak, nem sokra vinném. Nem, Fort Leavenworth katonai bázis nem lett volna ínyemre.

Meg aztán Bostonban még úgysem jártam.

Az egyetemet ugyanúgy éltem túl, mint a középiskolát: épp csak annyit produkáltam, amennyit nagyon muszáj volt, és ügyeltem rá, hogy ne ragadjak le túlságosan semminél. A számokkal mindig is jó barátságot ápoltam, így amikor szakot kellett választanom, jó ötletnek tűnt, hogy a pénzügyek világában nézzek körül.

Másodév közepére elegem lett az atlétikaedzőmből, aki mindenáron a saját edzéstervét akarta rám erőltetni, ezért, miután négy perc hét másodperc alatt lefutottam az ezerötszáz métert, közöltem vele, hogy feldughatja a sípját ugyanoda, ahová a stopperóráját.

Az ösztöndíjam fedezte a tandíjat meg a kosztot-kvártélyt, de a megmaradt zsebpénzből nem sokra futotta. És ha ehhez hozzávesszük, hogy sosem rajongtam különösebben a tanulásért, azt hiszem, érthető, hogy az estéim jelentős része a póker jegyében telt.

Elég jó játékos voltam, de hamar megtanultam, hogy a póker nem szereti senki emberfiát, és a szerencse minden előjel nélkül, egyik pillanatról a másikra fordulhat át balszerencsébe. Továbbá utáltam veszíteni, ezért keresni kezdtem a forgandó szerencse helyes irányba forgatásának a módját. Az egyik legkézenfekvőbb módszer, a csalás nem lett volna ellenemre, de tudtam, hogy ennek a játékstílusnak eléggé behatárolt a „szavatossági ideje”, ahogy az ember pókerpályafutásának is, ha leleplezik. Aztán egyik este elhívtak játszani egy helyre, és kiszúrtam magamnak néhány srácot, akik hamarosan megkapták tőlem az „Ezüstkanalasok” becenevet. Ezeket a gazdag kölyköket nem igazán érdekelte, hogy nyernek vagy veszítenek: így is, úgy is bejött nekik a menőzés meg az „akció”. Én pedig kihasználtam a gondatlan vakmerőségük adta lehetőséget, és szolgáltattam nekik, amire vágytak. Másodév végére már javában gyűlt a pénz a bankszámlámon, és némi hírnévre is szert tettem.

Játékosként két tulajdonság különböztetett meg szinte mindenki mástól. Vagy velünk születnek ezek a képességek, vagy nem. Egyrészt: sosem teketóriáztam, ha kockáztatnom kellett, mivel nem értékeltem túl nagyra az égvilágon semmit, így a pénzt sem – ezért nem készített ki, ha vesztettem. Másrészt pedig úgy olvastam az emberek testbeszédéből, mint a vakok a Braille-írás alapján. A nagyobb tétben, szigorúan meghívásos alapon zajló partikat egy dúsgazdag szilícium-völgyi cégvezér fia szervezte. Egyik este én is játszottam, és meg is kopasztottam mindenkit. Jó kör volt, több ezer dollárt kaszáltam. Csakhogy az egyik vesztes, akinek elég sokba fájt a dolog, kitalálta, hogy csaltam, és bizonyítékot is fabrikált hozzá, így a meghívások elmaradtak. Feltörekvő harmadévesként nem sok opcióm volt, mondhatni, kutyaszorítóba kerültem. Az húzott ki a csávából, hogy az emberem, aki már végzős, ötödéves hallgató volt, elkezdte tépni a száját, mire kihívtam egy nyilvános partira, ahol a győztes mindent visz. A srác, mivel otthonról igen jól volt eleresztve, elég sokat játszott Vegasban meg Atlantic Cityben is, és mindenáron el akarta hitetni a jó néppel, hogy érti a dolgát. Előszeretettel mesélte, hogy ő „profi kártyás”, de voltak ezt illetően kételyeim. Hiszen aki tényleg ennyire menő, az nem tépi folyton a száját – vagy ha mégis, akkor nem sokáig. Hiszen a póker előbb-utóbb mindenkit alázatra nevel. Az emberünk esetében ez előbb következett be.

A póker nem nehéz játék, csak tudni kell, milyen leosztásra tegyünk pénzt, és milyenre ne. Pofonegyszerű, nem? Hát, nem. A srác nagy „kardcsörtetéssel” indított, hogy megfélemlítsen. Már a harmadik leosztásnál all inre ment, de rosszkor próbált blöffölni. Megadtam a tétet, mire jött az utolsó felfordított lap, a river. Amikor az osztó elénk tette a kártyát, az ellenfelem rádöbbent, hogy a full erősebb a drillnél. Falfehér lett az arca. Az asztalon tizenhétezer dollár hevert, és ennek fele az ő pénze volt. A lánynak, akit szorongatott, hirtelen ki kellett mennie a mosdóba. Kezdtek elszállingózni a „barátai” is, én pedig a tekintete láttán – bizony isten! – már-már szóltam neki, hogy ne tegye. De végül mégsem szóltam, hiszen ha valaki ennyire hülye...

A fickó, hogy mentse a menthetőt, széles mosollyal körbehordozta tekintetét a helyiségben, és így szólt:

– Dupla vagy semmi.

Magam elé gereblyéztem a pénzt, és azt kérdeztem:

– Mid van?

Erre az asztalra pottyantotta az Audija kulcsát. Csak ámult-bámult mindenki: a haverjai a vállát veregették, és még a slozira dezertált csaja is visszasettenkedett mellé. Nekem nem volt kocsim, de csábított a gondolat, hogy akár lehet is. Odabiccentettem az osztónak, aki tette a dolgát, és a lapok nem a nagymenőnek kedveztek.

Kisétáltam a srác nyolcezer-ötszáz dollárjával meg az Audi kulcsával, és attól kezdve amolyan élő legendává lettem. A srác apja, mivel a kocsi az övé volt, másnap felhívott, hogy inkább írna nekem egy csekket az Audi áráról, én pedig elfogadtam az ajánlatát. Hatvannégyezer dollár... Ez is egész jó kör volt. És még csak nem is a pénzről szólt a dolog, ahogy ma sem. Hanem arról, hogy nekem ne mondják meg, mit tehetek, és mit nem.

Szóval hírem ment, és egyre-másra jöttek a meghívások. Csak az volt a gond, hogy olyanok hívtak meg, akik ugyanabban utaztak, mint én: a pénzes palik megkopasztásában. Érződött a hangjukon, a testbeszédükön, hogy ez a céljuk. Játszottam párszor, és elég szép summákat nyertem, de éreztem, hogy mire megy ki a játék. Az volt a tervük, hogy besóznak, bepácolnak, és lassú tűzön jó puhára sütnek, hogy aztán a végén kifilézzenek, és elszedjék az utolsó centemet is. Szóval puhítottak, és várták az alkalmas pillanatot, hogy lecsaphassanak, de nem tettem meg nekik ezt a szívességet. Ehelyett az történt, hogy egy nagy tétre menő, csütörtök esti partin – szánalmas látványt nyújtott a megrökönyödött képük – én kopasztottam meg őket, és annyit kaszáltam, amennyiből egy évig vígan el tudtam éldegélni. A végén szép csöndben gyűjtöttem be a zsetont, de láttam a szemükön, hogy ez fájt nekik, meg azt is, hogy a gyereknapnak egyszer s mindenkorra vége. Tudtam, hogy legközelebb már üt a leszámolás órája, ezért azt tettem, amire ők álmukban sem gondoltak volna: kiszálltam. Igen, fogtam a pénzt, és futottam, pont akkor, amikor a csúcsra értem.

A „pókerarcokat” ez nem tette boldoggá, és mivel bírtak némi befolyással a városban, gondjuk volt rá, hogy engem kiközösítsenek egész Boston, sőt az egész északkeleti országrész összes kártyabarlangjából. De ez nem számított, hiszen ráuntam már a pókerre és Bostonra is. A tekintetem a láthatárt kémlelte, és új játékot keresett. Aztán talált is egyet.

Londonban.

3

A derékig érő víz áttetsző volt, mint a gin, és a szélcsendnek köszönhetően tükörsima. Kijjebb, ahol már mélyült az óceán, a türkizkék éjkékbe váltott, és az égbolt jobb oldalán már látszott, hogy közeleg a csodaszép napnyugta. Tőlem öt-hat méternyire elsurrant egy víz alatti búvóhelyére tartó homár, egy rája pedig centiméterekkel a tengerfenék fölött lebegett. A parttól kétszáz méterre hajók horgonyoztak. Pancsoló gyerekek, búvárpipák, oxigénmaszkok, szákban vergődő homár, móka, kacagás... A gyerekek körül tutajon heverő, napolajban fürdő felnőttek süttették magukat. A levegőben terjengő só-, kókuszolaj-, rum- és benzinszagból ítélve már reggel óta ott lehettek.

Miami lakói szinte minden hétvégén kirajzanak ide. Hamar megteszik a hetven kilométeres távot, és sűrű sorokban horgonyoznak a hajóik Bimini partjainál. Az alig több mint öt kilométer hosszú és mintegy négyszáz méter széles sziget parányi fehér pötty csupán az Atlanti-óceánban, de hemzseg a partjainál a kormos nyársorrú hal és a csonthal. Bimini Őfelsége gyarmatbirodalmának egyik utolsó maradványához, a Bahamákhoz tartozik, és a miami elit oázisának számít, de Hemingway is előszeretettel tanyázott itt. A sziget továbbá kényelmes menedéke a kiábrándultaknak, és egész jól megfelel arra a célra is, hogy egy sikeres drogfutár háborítatlanul élje itt a világát. A hátam mögötti hófehér, aránylag érintetlen partszakasz homokját rengeteg szárnyascsiga-ház pettyezte. A sziget északi csücske, így ez a partszakasz is, több nemzedéken át magántulajdonban volt, de a család tavaly eladta egy kaszinónak, amely gyors ütemben átszabta a táj képét: az álmos halászfalucska átadta helyét a legnagyobb borzalmaknak, amiket csak egy kaszinó tartogathat. A helyi legenda szerint a parttól nem messze, mindjárt a horgonyzó hajóhad után ott rejtőzik Atlantisz elveszett városa. És ez a legenda nem egészen alaptalan, hiszen a vízfelszín alatt megmagyarázhatatlan mértani formákat öltenek a sziklák. Azt hiszem, a kaszinó nevét nem tőlem kell megtudniuk. Legyen elég annyi, hogy a vállalkozó szellemű tulajok máris nagyot kaszálnak az Atlantisz-legendán: üvegfenekű hajókon hordják ki a vendégeket a sziklákhoz. A mítosz népszerűsége, nem túl meglepő módon, nőttön-nő. Még sellőket is láttak...

Én valahogy úgy keveredtem erre a szigetre, mint Kolumbusz: tévedésből. És már egy évtizede itt vagyok. Ahogy Jimmy Buffett is megénekelte a He went to Paris című dalában: „Mennyi nyár, mennyi tél! Forgácsként fújja szét őket a szél...”

Shellynek még mindig nem volt se híre, se hamva. A bal lábam önálló életre kelve verte a taktust. Bármelyik percben itt lehet... Ugye? Na, ugye, hogy ugye. A békebíró először húzódozott, amikor arra kértem, hogy adjon össze minket este hétkor a tengerparton, de miután letettem az asztalára egy bankjegyköteget, mindjárt más lett a hozzáállása: ömlengeni kezdett, hogy mennyire szeret napnyugtakor, a parti fövenyen esketni. Neki sem volt se híre, se hamva, de még jó eséllyel ideérhet.

A nem túl romantikus lánykérésemet követő pillanatokban megkérdeztem Shellytől, hol szeretne férjhez menni. Erre a lába elé bökött: „Itt helyben.” Mert ugyanitt voltunk akkor is. Shelly úgy akart megesküdni, hogy kéz a kézben állunk a türkizkék vízben, ahol a lenyugvó nap sugarai simogatják az arcát, és lágy szellő borzolja a haját. Szentül hitte, hogy ha itt, a tengerben állva kötjük össze az életünket, az lemossa róla az első házassága fájdalmas emlékét. Én a magam részéről még sosem voltam nős, de ez nem azt jelenti, hogy ne lettek volna fájdalmas emlékeim. Ott álltam tehát a bokáig érő vízben, és lelki szemeim előtt megjelent a ruhája alatt strandbikinit és fürdőbugyit viselő, mezítlábas, napbarnított Shelly, akinek szemébe, arcába fújja a haját a szél, és a szája szegletében ott bujkál az a jellegzetes mosolya, miközben a vízben gázolva odajön hozzám, és megfogja a kezemet.

Megszokásból a csuklómra pillantottam, de a karórám még mindig nem volt sehol, csak a fehér csík jelezte a helyét, hiszen ott nem érte a bőrömet a nap. Tudtam, hogy Shelly rá fog kérdezni. Tudtam, hogy muszáj lesz előállnom valamiféle történettel, de olyannal, hogy azért ne hazudjak pofátlanul a szemébe.

Colin azt ígérte, hogy átjön a hétvégére a Bertramján. A hatvan láb hosszú sporthorgász jachttal, amelynek két felturbózott dízelmotorjába fejenként több mint ezer lóerő szorult, a benzintankjai kapacitásának köszönhetően több ezer kilométert is meg lehetett tenni. Kiválóan alkalmas volt a Florida Keys szigetcsoport felkeresésére vagy akár Kubába vezető, hosszabb utakra. Három luxuskabinnal büszkélkedhetett, egy konyhával meg egy nappalival, és mind a hajóorrban, mind a hajófarban bőven akadt hely arra, hogy az ember félrevonulva elnyújtózzon, vagy a „harci széken” ülve birkózzon a tonhallal meg a nyársorrú hallal. Kényelmesen elfért tehát a hajón Marguerite, Zaul és Maria is.

Dél-Florida sok szempontból gyönyörű hely, de van vele egy probléma, amelyet egy politikus sem tud orvosolni: vihar vagy természeti katasztrófa esetén nagyon kevés a kivezető út, és mivel utóbbiakon sok millióan haladnának előre, olyan helyzet alakul ki, mintha az ember bent rekedne egy zsúfolt parkolóban. Colin elsősorban azért vette meg a Bertramot, hogy szükség esetén el tudja menekíteni a családját, de az évek során rákaptak a szigetek közti furikázásra: havonta többször is elruccantak valahová. Mivel a Bertram negyvencsomós sebességre volt képes, egy óra húsz perc alatt eljutottak a csatornákon, majd Stiltsville-en keresztül Biminire.

Shelly úgy tervezte a napját, hogy délelőtt vizitet tart a kórházban, ebédidőben kezel néhány pácienst, majd elintéz ezt-azt, beszerez pár dolgot, és fél ötkor fogadja Colint a kikötőben.

De hiába kémleltem a láthatárt, a Bertram még mindig nem mutatkozott. Jó ideje ott álltam már, amikor fölbukkant a horizonton egy csillámló pötty, de az sem a Bertram volt. Az, hogy Shelly nem jött el, az két dolgot jelenthetett: vagy azt, hogy meggondolta magát, amiben azért erősen kételkedtem, vagy azt, hogy valami sürgős munka miatt, amit senkinek sem tudott átpasszolni, lemarad a saját esküvőjéről. Ami pedig Colint illeti, ő odáig volt meg vissza, amikor megtudta, hogy megnősülök, ezért váratlanul felmerült, nyomós családi okon kívül semmiféle magyarázatot nem tudtam elképzelni arra, hogy miért nem áll ott a parti fövenyen. Az pedig, hogy egyikük sem jött el, arra utalt, hogy történhetett valami, ami mindkettejüket érinti. Például hajóbaleset, ami fölöttébb valószínűtlen ugyan, de nem teljesen kizárt, és amelynek következtében Colin Shelly szaktudására szorulhat. Azaz orvosi ellátásra lehet szüksége...

Úgy egy órája állhattam a vízben – legalábbis így saccoltam –, amikor végül kimentem a partra, és megkérdeztem egy kutyáját sétáltató, idős hölgytől, hogy mennyi az idő.

Az asszony megnézte az óráját.

– Negyed kilenc.

Tudtam, hogy itt valami nagyon, de nagyon nem stimmel. Karba tett kézzel, ajkbiggyesztve álltam a homokban. Volt ugyan nálam mobiltelefon, de nagyon ritkán hívtam ezen bárkit is, arról pedig, hogy engem hogyan érhetnek el, nemigen tudtam volna mit mondani. A mi szakmánkban ugyanis rizikós lett volna rendszeresen ugyanazt a telefont használni, hiszen akkor a bűnüldöző szervek bemérhetik az ember tartózkodási helyét. Ezért hetente, sőt néha hetente többször is kaptam Colintól új SIM-kártyát, és havonta legalább egyszer új telefont. Eleinte igyekeztem jól az eszembe vésni a folyton változó számokat, de röpke négy hónap múlva – a huszadik szám és a negyedik készülék után – feladtam. Az éppen aktuális számomat egyedül Colin tudta, és a zseniális, fotografikus memóriájának köszönhetően soha nem kellett fölírnia: minden adatot „fönt, az emeleten”, azaz fejben tárolt. Ez volt az egyik legfőbb oka annak, hogy ilyen sokáig és ilyen sikeresen tudtuk űzni az ipart.

Időközben lement a nap, és már a holdfény kergette ki a szigetről az utolsó sugarait, amikor megütötte a fülemet egy közelgő helikopter zaja. Colin nem szerette, ha valahol túl nagy a forgalom, hiszen az árt a hatékonyságnak, ezért szokása volt légi úton felderíteni az importáru átvételi pontját, de az is előfordult, hogy így ugrott át a szigetre ebédelni. A helikopter körözött egy keveset, majd leszállt, és kilépett belőle Shelly. A helikopter lámpájától megvilágítva, lassú léptekkel indult el felém.

De nem fürdőruha volt rajta.

A műtős köpenyét mintha paradicsompürében áztatták volna. Karba tett kézzel közeledett, aztán tőlem tisztes távolban megállt. Kisírtnak tűnt a szeme. Sőt még mindig könnyezett. Amikor felé nyújtottam a kezemet, hátralépett, és kerülte a tekintetemet. Csak akkor pillantott rám, amikor a helikopter elcsöndesedett, de mindjárt el is fordította a fejét. Aztán megint rám nézett, és most már meg is állapodott rajtam a tekintete.

Ennél szomorúbbat még életemben nem láttam.

Csípte a bokámat a szélfútta homok. Shelly egy hosszú perc elteltével kisimította az arcából a haját, és ismét keresztbe fonta a karját. Most még szorosabban ölelte át magát.

Aztán hátralépett egyet, és megint patakokban folyt a könnye. Rám sem nézve szólalt meg:

– Tegnap éjjel a mentőhelikopter behozott egy kislányt, akinek egy pitbull marcangolta szét az arcát. Rengeteg vért vesztett. – Shelly most rám emelte a tekintetét. – Gonosz emberek útjába került, akik éppen gonosz dolgokat műveltek. – Shelly egy kis ideig merőn bámulta a kezét, majd végül ismét a szemembe nézett. – Nyolc órán keresztül próbáltam... – De itt elakadt a szava. Egész testében remegett. Át akartam ölelni, de ő elfordult, és teljes erőből pofon vágott egyszer, majd még egyszer. A fogai közt szűrte a szavakat: – Próbáltam visszaadni neki a mosolyát. – Aztán megcsóválta a fejét. – De nem tudom, fog-e valaha is...

Vártam. Shelly ismét megcsóválta a fejét, és a ruhaujjába törölte az orrát. Végzett a mondókájával.

A három lépés távolságot gondosan megtartva felém nyújtotta a másik, ökölbe szorított kezét, mintha adni akarna valamit. Amikor odanyúltam, meredten bámulta az enyhén remegő öklét, én pedig megérintettem. Erre szétnyitotta az ujjait, és a tenyerembe ejtette a ragacsos, maszatos számlapú búvárórámat. Nem tudtam leolvasni róla, hogy mennyi az idő. Shelly tekintetét az órára szegezve ismét megszólalt:

– A kis Marián volt, amikor behozták. Olyan... – Shelly hangja elcsuklott, de aztán folytatta: – Olyan picinek tűnt így a csuklója.

Végre-valahára leesett, miről van szó. A szívemre mutattam, és emelt hangon azt kérdeztem:

– Az én Mariám?

Shelly nyelt egyet, de a kérdésemre nem reagált. Tudtam, elveszítettem őt.

– Túléli? – kérdeztem.

Shelly megvonta a vállát, és bólintott. Aztán tett egy lépést a helikopter felé, majd megállt, és hátraszólt a válla fölött:

– Colin... – Egy kicsit habozott, majd végül a kezére meredve folytatta: – Colin elmondott... mindent. Attól kezdve, hogy megismerkedtetek. – Hitetlenkedve csóválta a fejét. – Én pedig azt feleltem neki, hogy ezt az embert nem ismertem. Soha életemben nem láttam. Mert az az ember, akit én szerettem, sosem hazudna nekem. És soha nem sodorna veszélybe. Sosem használna ki! – tette hozzá, és ekkor már csípett, mart a hangja. – Amikor kijöttem – folytatta rövid szünet után –, a kórház előtt három zsaru ült a kocsiban, és javában írták a jelentésüket. És nem akármilyen zsaruk voltak, hanem kommandósok. Tetovált, fekete ruhás kommandósok. Ott voltak akkor is, amikor Mariát behozták. Megkérdeztem tőlük, hogy van-e gyanúsított. Csak annyit feleltek, hogy Corazón Negro{2}, akit már vagy tíz éve próbálnak elkapni, de olyan, mint egy kísértet. – Shelly most ismét a szemembe nézett, és finoman megcsóválta a fejét. – El kellett volna mondanod. – Shelly, aki már régóta Miamiban élt, nagyon jól tudott spanyolul. Sokkal jobban, mint én. Nem fordította le a „kísértet” becenevét, én pedig nem kérdeztem rá.

Mert tudtam jól, mit jelent, és azt is tudtam, hogy Shelly is tudja.

Egy partot nyaldosó hullám egészen a lábunkig szaladt. Shelly letérdelt, és lemosta a kezéről a karórámról rátapadt vért. A helikopterpilóta értett a testbeszédéből: forogni kezdtek a propellerek. Shelly fölállt, letörölte a tenyerével a könnyeit, és rám nézett. Sírástól felpuffadt arca sötétségbe burkolózott, a tekintete pedig úgy sütött, mint a hamvadó parázs.

– Charlie, eszedbe jutott valaha is, hogy az élet nem csak egy pókerjátszma, és mi, emberek, nem zsetonok vagyunk, akiket úgy dobálsz ide-oda, ahogy kedved tartja? – Most már rideg könyörtelenség áradt a szeméből, az arcvonásaiból. – A benned lakozó gonosz... – kezdte, majd kis szünet után, a vérrel befröcskölt köpenyére mutatva így folytatta: – Mindenkit bemocskol, csak téged nem. – Tudtam, hogy vége. Shelly közelebb lépett hozzám, és csak ennyit mondott: – Soha többé ne keress. – Aztán az óceán felé pillantva még hozzátette: – Érted? Soha!

A szél vadul tépázta a műtős köpenyét meg a haját, ahogy karba tett kézzel a helikopter felé lépkedett. Miután beszállt, a gépmadár a levegőbe emelkedett, majd nyugat felé vette az irányt, és beleveszett az éjszakába. Nem mondhatnám, hogy megszakadt a szívem, amiért Shelly elment. Azt hiszem, nem is annyira feleségül venni akartam őt, inkább csak nem akartam elveszíteni. Ha összeházasodunk, az róla mondott volna valamit, ha viszont elveszítem, az rólam, és én ezt a valamit nem akartam hallani, mert felért egy vádirattal.

Most, hogy kiderült rólam az igazság, egyből ripityára törte a kapcsolatunkat.

{1} A Steam zenekar azonos című dalának első sora. – A szerk.

{2} fekete szív (spanyol)