Octave Mirbeau

Egy szobalány naplója

Kossuth Kiadó

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

Impresszum

I.

Ma, szeptember 14-én délután három órakor, egy enyhe, borús és esős napon álltam be új szolgálati helyemre. Ez a tizenkettedik két év alatt. Értsük meg jól, nem beszélek most azokról a helyekről, amelyeken a korábbi évek alatt voltam. Azokat képtelen lennék megszámolni. Én aztán igazán elmondhatom, hogy sok otthont, sok embert és sok mocskos lelket ismerek. De ez még nem minden. Hogy milyen furcsa, szédületes módon sodródtam egyik helyről a másikra, majd az elhelyező irodákba! Sehol nem tudtam megmaradni, mert az uraságnak ma nagyon nehéz eleget tenni. El sem hinné az ember!

Most a Figaro apróhirdetései útján kaptam helyet, anélkül, hogy az asszonyomat láttam volna. Leveleztünk egymással, ez volt az egész. Ez ugyan igen kockázatos dolog, mert gyakran érik mindkét felet meglepetések. Az igaz, hogy a Madame levelei jól írottak, de megérezni írójának kicsinyes és szaglászó jellemét. Hogy fösvény-e, azt nem tudom, de a levélpapírjával nem sokat törődik. Én, aki szegény vagyok, erre többet adok. Illatos, finom, szép levélpapírost használok, hol rózsaszínűt, hol halványkéket – már amilyeneket régi úrnőimtől összegyűjtöttem.

Tehát itt vagyok Normandiában, Mesnil-Royban. Asszonyom birtokát Prieurénak hívják. Körülbelül ennyi az, amit tudok arról a helyről, ahol ezentúl élni fogok…

Már nyugtalankodom és bánom is, hogy ilyen meggondolatlanul idejöttem eltemetkezni ebbe az isten háta mögötti zugba. Már attól is félek egy kicsit, amit eddig tapasztaltam, és azt kérdem magamtól, vajon mi minden történik majd itt velem? Kétségkívül, mint rendesen, semmi jó, csak kellemetlenség. Bennünket, szolgálatban levőket mindig csak kellemetlenség ér. Ha valamelyikünknek sikerül is az élete, vagyis feleségül veszi egy derék fickó, vagy felszed magának egy öreg embert, hányat üldöz a balszerencse és kerül a legnagyobb nyomorba? De hát nem volt más választásom, és a semminél még ez a hely is jobb.

Nem ez az első eset, hogy vidékre szegődtem. Négy évvel ezelőtt már voltam hasonló helyen. Oh, nem sokáig, és igazán rendkívüli körülmények között. Úgy emlékszem rájuk, mintha tegnap történtek volna. Elmondom az esetet, bár kissé borzalmas. De nem az én hibám, hogy a lemeztelenített emberi lelkek ilyen rossz szagúak.

Íme a történet:

Az egyik elhelyező irodában egy kövér házvezetőnőféle szólított meg, hogy vállaljak szobalányi állást egy bizonyos Rabour úrnál Touraine-ben. Megegyeztünk a feltételekben, és megállapodtunk, hogy melyik napon, milyen órában, melyik vonattal indulok – és így is történt.

Amint átadtam a kapuban a jegyemet, a pályaudvar kijáratánál egy mogorva, vörösképű, kocsis külsejű ember állt elém:

– Maga Monsieur Rabour új szobalánya?

– Igen, az vagyok.

– Van csomagja?

– Igen, van csomagom.

– Adja ide a róla szóló cédulát és várjon itt rám…

Az ember bement a peronra és a vasúti alkalmazottak nagyon buzgólkodtak körülötte. Barátilag, de bizonyos tisztelettel „Louis úrnak” szólították. Louis kikereste a csomagomat a felhalmozott poggyászok közül, és az állomás előtt álló kétkerekű bricskára vitette.

– No… üljön fel!

Helyet foglaltam mellette a bakon, és elindultunk.

A kocsis úgy félszemmel nézett rám. Én is hasonlóképp vizsgálgattam. Azt mindjárt láttam, hogy durva, bárdolatlan paraszttal van dolgom, egy közönséges cseléddel, aki még soha nem szolgált finom úri helyen. Ez bosszantott. Én nagyon szeretem a szép egyenruhát. Semmi sem bolondít meg annyira, mint az izmos combokra feszülő fehér nadrág. Hát ez a Louis bizony nem volt elegáns, gyűrött szürkéskék uniformisában, lapos viaszosvászon sapkában és kesztyűtlenül. És hozzá az a haragos, szigorú pofa, bár alapjában véve nem is lesz rossz ember. Ismerem ezt a fajtát. Az új lányokkal az első napokban megjátssza a szigorút, de később minden rendbe jön. Gyakran sokkal jobban rendbe jön, semmint az ember akarná.

Hosszú ideig egyikünk sem szólt egy szót sem. Louis adta az urasági kocsist, magasan tartotta a gyeplőszárat és széles mozdulatokkal csapkodott az ostorral. Hogy milyen nevetséges volt! Én igen méltóságteljesen nézegettem a vidéket, melyen pedig nem volt semmi különös látnivaló: mezők, fák, házak – mint mindenütt. A kocsis most egy meredeken lépésre fogta lovát, majd gúnyos mosollyal hirtelen ezt kérdezte:

– Legalább hozott magával elegendő félcipőt?

– Hogyne! – feleltem meglepődve ettől az értelmetlen kérdéstől és még inkább attól a különös hangsúlytól, ahogyan kérdezte. – Miért kérdezi ezt tőlem? Tudja öregem, hogy ez egy kicsit buta kérdés?

Louis könyökével kissé oldalba bökött, majd furcsa pillantást vetett rám, aztán vigyorgott:

– Nahát! Úgy tesz, mintha semmit sem tudna… micsoda vicces lány!

Aztán csettintett a nyelvével, és a ló ismét ügetni kezdett.

A dolog izgatott. Vajon mit jelenthetett ez? Talán semmit… Arra gondoltam, hogy ez a jóember egy együgyű fickó, aki nem tud a nőkkel társalogni, és így akarta megkezdeni a beszélgetést, melyet nem volt kedvem folytatni.

Monsieur Rabour birtoka elég szép és nagy volt. A világoszöldre festett csinos házat üde gyep és jó illatú fenyőerdő vette körül. Imádom a vidéket, de az a különös, hogy elszomorít és elálmosít. Egészen kábult voltam, mikor beléptem az előcsarnokba, ahol a házvezetőnő várt, ugyanaz, aki Párizsban a helyszerzőnél felfogadott, mégpedig miután isten tudja hány indiszkrét kérdést intézett hozzám, szokásaimat és ízlésemet illetőleg. Csodálatos, hogy ez már akkor nem tett bizalmatlanná. De az ember hiába lát és él át nehéznél nehezebb helyzeteket, mégsem okul. Ez a házvezetőnő már az irodában sem tetszett, most pedig azonnal utálatosnak találtam, olyan volt, mint egy visszataszító vén kerítőnő. Kövér nő volt, kövér és kicsi, csupa felfújódott sárgás háj, hatalmas rengő kebellel, nedves puha kezekkel. Szürke szemén látszott a gonoszság, a hideg, megfontolt, gyalázatos gonoszság. Nyugodt és kegyetlen tekintetével átjárta az ember testét és lelkét, szinte pirulni kellett előtte.

Bevezetett egy kis szalonba, de azonnal otthagyott, mondván, hogy bejelent a Monsieur-nek, mert a Monsieur látni kíván, mielőtt megkezdem a szolgálatot.

– Mert a Monsieur még nem látta magát – tette hozzá. – Igaz, hogy én fogadtam föl magát, de végeredményben mégiscsak a Monsieur tetszését kell elnyernie.

Mustrálgattam a helyiséget. Rendkívül tiszta és rendes volt. A fémdolgok, a bútorok, a parkett, az ajtók mind úgy fénylettek, ragyogtak, csillogtak, mint a tükör. Semmi csiricsáré, nehéz függönyök, hímzett terítők, mint amilyeneket sok párizsi háznál látni. Csupa komoly bútor, nem hivalkodó fényűzés, a csendes és nyugodt vidéki jómód szobája. Hogy milyen unalmas lehet itt élni! Azt a mindenségit!

A Monsieur belépett. Oh, hogy milyen jól mulattam a furcsa emberkén! Képzeljenek el egy kis öreget, kikenve, kifenve, frissen beretválva, rózsás arccal, mint egy gyerek. Nagyon egyenes, nagyon élénk, nagyon tiszta, és járás közben úgy ugrándozott, mint egy szöcske. Végtelen udvariassággal fogadott:

– Hogy hívják, gyermekem?

– Célestine-nek hívnak, uram.

– Célestine – mondogatta – Célestine… az ördögbe is, szép név, nem állítom az ellenkezőjét… de nagyon hosszú, kedves gyermekem, nagyon hosszú. Ha beleegyezik, úgy Marie-nak fogom hívni. Ez is kedves név, és rövid. Aztán meg valamennyi szobalányomat Marie-nak hívtam. Erről a szokásomról nehezen tudnék lemondani. Inkább magáról az illetőről…

Ezt a furcsa mániát már sok gazdámnál tapasztaltam, hogy nem nevezik az embert rendes nevén. Így nem is lepődtem meg túlságosan, miután már minden létező néven neveztek. Az öreg sürgetett:

– Tehát nem veszi rossz néven, ha Marie-nak hívom?… Ebben megállapodunk?

– Hogyne, Monsieur…

– Csinos leányka, és jó természete van. Derék, derék!

Mindezt igen vidáman, de nagy tisztelettel mondta, nem nézett a szemembe, és tekintetével sem vetkőztetett le, mint ahogyan ezt már a férfiak szokták. Alig pillantott rám. Attól a perctől kezdve, hogy belépett a szalonba, tekintetét makacsul a cipőimre szegezte.

– Van még több is? – kérdezte kis szünet után és úgy láttam, hogy különös csillogás van a szemében.

– Hogy több nevem van-e, Monsieur?

– Nem gyermekem, hogy több félcipője van-e…

És a nyelvét macska módra kezdte öltögetni.

Nem válaszoltam azonnal. A félcipő említése eszembe juttatta a kocsis szemtelen vigyorgását. Hát mégis volt valami értelme? Újabb, sürgető kérdésére aztán mégis feleltem, de olyan rekedt és zavart hangon, mintha valami kicsapongást vallottam volna be.

– Igen uram, van még több cipőm is…

– Szép fényesek?

– Igen, uram.

– Nagyon… nagyon fényesek?

– Hogyne, uram.

– Helyes… helyes… és sárga bőrből is van?

– Olyan nincs, uram.

– Pedig ez kell… no, majd kap tőlem.

– Köszönöm, uram!

– Jól van, jól… csak hallgasson!

Félni kezdtem, mert az öreg szeme zavaros lett, vér futotta el. Homlokán verejték ütött ki. Azt hittem, hogy mindjárt elájul, és már segítségért kiáltottam volna, de izgalma csendesedett, és néhány perc múlva már nyugodt hangon szólt:

– Semmi, semmi, már elmúlt… értsen meg kedves gyermekem, kissé bolondos vagyok. De ugye az én koromban ez már megengedhető? Nézze, például azt sem tartom helyénvalónak, hogy egy nő maga tisztítsa a cipőjét, nemhogy az enyémet. Én nagyon tisztelem a nőket, Marie, és ezt nem tudom elviselni. Majd én fogom a maga cipőit tisztítani, a maga kis cipőit, a kedves kis cipőit… én fogom tisztán tartani. Hallgasson ide. Minden este, mielőtt lefekszik, behozza a cipőit a szobámba, odateszi az ágyam mellé egy kis asztalra, és minden reggel visszaviszi, mikor bejön hozzám ablakot nyitni.

Mikor pedig határtalan csodálkozásomat látta, hozzátette:

– Ugyan! Hiszen amire kérem, az nem nagy valami… elvégre nagyon természetes dolog, és hogyha maga nagyon kedves lesz…

Hirtelen kivett a zsebéből két aranyat és nekem adta:

– Ha nagyon kedves és nagyon engedelmes lesz, akkor gyakran kap tőlem kis ajándékokat. A házvezetőnő fizeti ki minden hónapban a bérét… de én, magunk között gyakran meg fogom ajándékozni. Aztán amit érte kérek, az igazán nem különös. Ugye, Marie, ez nem különös? Add ide a cipőidet.

Az erőm elhagyott. A meghökkenés megbénított. Nem tudtam, hogy valóban élek-e vagy csak álmodom. Monsieur szemeiből nem láttam mást, csak két vérrel erezett fehér gömböt. A szája pedig erősen habzott…

Magával vitte cipőimet és két órán át bezárkózott velük a szobájába…

– Nagyon megtetszett a Monsieur-nek – mondta a házvezetőnő, miközben megmutatta a házat –, legyen rajta, hogy ez továbbra is így folytatódjék. A hely jó…

Négy nappal később reggel, mikor a szokott órában bementem az úr szobájába, hogy az ablakokat kinyissam, kis híja, hogy el nem ájultam a borzalomtól: Monsieur halott volt! Az ágy közepén kinyúlva, majdnem teljesen meztelenül feküdt a hátán, és a hullája meg volt merevedve. De halálküzdelemnek semmi nyoma. A takarón semmi rendetlenség, a lepedőn semmi gyűrődés. Azt hihettem volna, hogy alszik, ha az arca nem lett volna szörnyen kék.

Hát én nem vagyok valami szent, és sok férfit ismertem, tapasztalatból tudom, hogy micsoda bolondságokra, micsoda gyalázatosságokra képesek. De hogy ilyen ember is legyen, mint a Monsieur? Nahát! De azért mégiscsak nevetni való, hogy ilyen fajták is vannak. Hogy hová nem ragadtatják el magukat, mikor pedig olyan egyszerű és olyan jó dolog szépen szeretni…, úgy ahogyan a legtöbben szoktak…

Azt hiszem, hogy mostani helyemen ilyesmi nem történik velem. Az itteni férfi egészen másfajta. De vajon jobb? Vagy rosszabb? Ezt még nem tudom.

Egy gondolat foglalkoztat mindig. Talán ott kellett volna hagynom ezt a háztartási alkalmazotti pályát meg a sok mocskos helyet, és a cselédi sorból átugrani abba a könnyű életbe, ahogyan ezt sok ismerősöm tette, pedig – minden dicsekvés nélkül mondva – ezek nem rendelkeztek annyi „előnnyel”, mint én. Bár nem vagyok kimondott szépség, a külsőmet és fellépésemet már sok nagyvilági és félvilági hölgy megirigyelte. Talán kissé túl magas vagyok, de kecses, karcsú és arányos. Nagyon szép szőke hajjal, nagyon szép izgató és huncut sötétkék szemmel, szép ívelésű szájjal. Végül, van bennem eredetiség és szellem, egyaránt élénk és hízelkedő, ami tetszik a férfiaknak. Bizony, sokra vihettem volna. De eltekintve attól, hogy nem ragadtam meg néhány „csudajó” alkalmat, amilyenekre valószínűleg nem fogok többé ráakadni, gyáva voltam. Nem mertem magam elhatározni, mert nem lehet tudni, hogy az az élet hová vezet. Láttam már azoknál a lányoknál is szörnyű sorsot…

Végül pedig – és ez a legnyomósabb ok – egyáltalán nem tudok védekezni a férfiak ellen. Az ő önzésük állandóan kihasználta volna az önzetlenségemet. Nagyon szerelmes természetű vagyok, igen, sokkal jobban szeretem a szerelmet, semhogy abból bármilyen hasznot tudnék húzni. Ezen nem tudok segíteni, és képtelen lennék attól pénzt kérni, aki boldogít, és kitárja előttem a mámor csillogó kapuit. Ha szépen szólnak hozzám azok a komiszak, ha a nyakamat megcsiklandozza szájuk és megsimogatja forró leheletük… már kész is vagyok! Azt tehetnek velem, amit csak akarnak…

Most itt vagyok Prieurében és miben is reménykedem? Szavamra mondom, magam sem tudom. Talán a legokosabb lenne semmivel sem törődni és mindent a véletlenre bízni. Talán akkor sikerül minden a legjobban. Egyelőre nem szeretném itt hagyni ezt a helyet. Egy idő óta sokat fáj a fejem, ingerlékeny és ideges vagyok. Az imént belenéztem a tükörbe, és úgy találtam, hogy fáradtnak látszom, arcbőröm pedig – szép, barnás arcbőröm, melyre mindig olyan büszke voltam – egészen hamuszínű. Már kezdenék öregedni? Még nem akarok öregedni. Párizsban olyan nehéz az embernek magát ápolnia, semmire sincs idő. Az élet sokkal lüktetőbb, sokkal mozgalmasabb… nagyon sok emberrel, nagyon sok eseménnyel, nagyon sok mulatsággal, előre nem látott örömökkel vagyunk állandóan érintkezésben és nem lehet visszahúzódni. Itt pedig nyugalom van. Oh, ez a csend! Azt mondják, hogy a levegő is jó és egészséges. Bárcsak pihenhetnék egy keveset, még ha unalmas lesz is…

Csakhogy ebben nem nagyon bízom. A Madame mindenesetre kedvesen fogadott. Néhány jó szót akart szólni, mert jó információkat kapott rólam. Oh, a tökfejű, ha tudná, hogy csupa hamis értesülést szerzett, vagy legalább is olyanokat, melyeket csak az irántam való szívességből adtak. De különben ritka eset, hogy az úrhölgyek, ezek a tevék, az első napon ne legyenek kedvesek. Az első napon minden kedves és szép, ezt már ismerem. Másnapra aztán rendszerint minden megváltozik. Nem szeretem a Madame hideg szemeit, kemény nézését, mely tele van fösvénységgel, gyanakvással, firtatással. Keskeny, száraz és fakó ajka sem tetszik, nemkülönben metsző, éles beszéde. Még kedves szavai is sértésként, bántalomként hatnak. Miközben kikérdezett erről, arról, képességeimről és múltamról, olyan nyugodt és szemtelen gyanakvással nézett rám, mint egy öreg vámvizsgáló. Mindjárt mondtam is magamnak:

– Semmi kétség: ez is olyan, aki mindent bezár, minden este megszámolja a kockacukrot és megjelöli a palackokat. Ugyan, ugyan! Hiába változtat az ember, a hely mindig ugyanaz.

De hát majd elválik, nem kell adni az első benyomásra. A reménykedés nem kerül semmibe.

Alighogy a harmadik osztályon megtett, négy óra hosszat tartó úttól igencsak összetörten megérkeztem, anélkül, hogy a konyhában valami harapnivalóval megkínáltak volna, a Madame mindjárt végigvezetett a házon, a pincétől a padlásig, hogy „azonnal beavasson a teendőimbe”. Ez az asszony nem vesztegeti sem a saját idejét, sem az enyémet. Hogy milyen nagy ez a ház! Itt aztán van bőven takarítani való. Négy cseléd sem lenne elegendő, ha megfelelő rendet akarnánk. A tágas földszint fölött még két emelet, ahol nekem szünet nélkül fel és le kell talpalnom, miután a Madame, aki az ebédlő melletti kis szalonban üldögél naphosszat, olyan ötletes volt, hogy a fehérneműs szobát, ahol én dolgozni fogok, a cselédszobák mellé helyezte, a padlás alá.

Mutogatva a lakást és a berendezést, a Madame minden pillanatban így szólt:

– Erre majd nagyon vigyázzon, leányom. Ez egy nagyon csinos tárgy, leányom… ez nagyon ritka holmi, leányom… ez nagyon sokba került, leányom…

Ki nem mondta volna a nevemet, csak minduntalan ez a „leányom”, azon a megalázó, bántó hangon, mely egyszeriben véget vet minden jó szándékunknak, és azonnal gyűlölködést ékel közénk és az úrnő közé. Hiszen én sem hívom őt „kisanyám”-nak! Aztán minduntalan a nyelvén van, hogy „ez sokba került”. Határozottan bosszantó. Minden, ami az övé, még a legócskább holmi is, sokba került.

Maga a ház nem valami különös. Igazán nem, nem lehet rá büszke. Kívülről még csak hagyján. Hatalmas fák veszik körül, és a szabályos virágágyakkal díszített kert lenyúlik egészen a folyóig. De a belseje! Szomorú, öreg, elnyűtt és szellőzetlen. Nem tudom megérteni, miként lehet benne élni. Nyaktörő falépcsők, melyek minden lépésnél inognak, recsegnek. A folyosók alacsonyak és sötétek, kikopott és síkos kőkockákkal borítva. A szobák komorak, és telve öreg molyette holmival. A függönyök kifakultak, a szőnyegek kopottak, a székek és pamlagok kemények. Én, aki úgy szeretem a világos színeket, a széles, rugalmas pamlagokat, ahol olyan kényelmesen lehet végignyúlni a puha párnákon, a modern, fényűző bútorokat, melyek olyan vidámak, egészen elszomorodtam ettől a komor berendezéstől.

A Madame sem öltözködik párizsi divat szerint. Nincs ízlése, és nincs jó szabónője. Ahogyan mondani szokás, mintha vasvillával hányták volna rá a ruhát. Bár törődik a ruházkodásával, legalább tíz évvel elmaradt a divattól. De nem lenne éppen rossz külsejű, ha akarná, legalábbis nem lenne nagyon rossz külsejű. Legnagyobb hátránya, hogy nem ébreszt az emberben semmiféle rokonszenvet. A vonásai szabályosak, szép, igazi szőke a haja, és üde az arcbőre, bár túlságosan fénylő, mintha valami belső baja lenne. Jól ismerem ezeknek a nőknek a fajtáját, és egyáltalán nem téveszt meg az üde arcuk. Kívül rózsás, de belül romlott.

Vagy valami szervi baja van, vagy ilyen a vérmérséklete, de nagyon meglepne, ha ez az asszony – hogyan is mondjam? – törődne a szerelemmel. Arckifejezése, testének minden mozdulata olyan vénkisasszonyos, savanyú és szegletes. Bár kedvesnek akar mutatkozni, én azt hiszem, hogy rossz és szívtelen. Olyan, aki mindig a nyomában jár az embernek. És aztán a kérdései:

– Ért az ilyen munkához? Tudja ezt? Tudja azt? Nem szokott sokat törni? Gondos? Nem feledékeny? Szereti a rendet? Szereti a tisztaságot?

Hát ha van is hibám, ami a tisztaságot illeti, abból nem szorulok oktatásra. Hát minek tart engem ez az asszony? Parasztlánynak, vagy vidéki cselédnek? A tisztaságon lovagolnak, ismerem ezt. Ha aztán jól megnézzük őket, az alsóruháikat, bizony gyakran a nagyságák piszkosak.

Este, mikor terítettem, a Monsieur lépett az ebédlőbe. Vadászatról jött. Hatalmas, erős férfi, széles vállakkal, dús fekete bajusszal és barna arcbőrrel. Kissé nehézkes, kissé faragatlan, de jó fiúnak látszik. Nyilván nem olyan szellemes férfi, mint Monsieur Lemaitre, kit olyan gyakran szolgáltam ki, és nem olyan elegáns, mint Monsieur de Janzé – oh, hogy az milyen férfi volt –, de mindamellett rokonszenves. Látszik rajta, hogy ő aztán törődik a szerelemmel. Ezt mindjárt megláttam mozgékony, érzéki orrán, szelíd, mégis csillogó szemén. Még soha nem láttam ilyen sűrű szemöldököt és ilyen szőrös kezet. Valóságos bundát viselhet a ruhája alatt! Azonban, mint a legtöbb hatalmas termetű és kis intelligenciájú ember, nagyon gyengédnek látszik.

Igen mulatságos módon vizsgált végig. Tekintetéből jóindulat, meglepődés, elégedettség tükröződött. Vetkőztető tekintete nem volt durva, hanem inkább kedves. Nyilvánvaló, hogy a Monsieur nem szokott hozzá olyan szobalányokhoz, mint én vagyok, és azonnal nagy hatást tettem rá. Kissé zavartan szólított meg:

– Oh, maga az új szobalány?

Kifeszítettem a mellemet, magam elé tekintettem, és nagyon illedelmesen és szelíden így feleltem:

– Igenis Monsieur, az vagyok…