Jack London

Martin Eden

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

Impresszum

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Társa lenyomta a kilincset és előrement. A fiú követte. Félszeg mozdulattal lekapta fejéről a sapkát. Durva ruháján még érződött a tengervíz szaga. Látszott, hogy sehogy sem találja a helyét a hatalmas előcsarnokban. Nem tudta, mihez kezdjen a sapkájával, megpróbálta begyűrni a zsebébe, végül is a másik kivette a kezéből. Nyugodt, magától értetődő mozdulata jólesett a félszeg fickónak. Ez megért engem, gondolta. Talán segít, akkor nem lesz semmi baj. Öntudatlanul igyekezett járás közben távol tartani egymástól a két lábát és egyensúlyozó mozdulatokat végezni a vállával. Imbolyogva járt, mint aki hozzászokott, hogy a padló emelkedik és süllyed alatta, amint egy-egy hullám a magasba dobja, aztán tovább taszítja a hajót. Úgy érezte, összenyomják a falak. Időnként összeszorult ijedtében a torka, mert azt hitte, hogy széles vállával mindjárt beleütközik az ajtófélfába, vagy lelök valami csecsebecsét az alacsony kandallóról. Rémülettel töltötte el ez az ezerféle holmi, úgy érezte, mindenfelől veszélyek leselkednek rá. Igaz, hogy ezek a veszélyek képzeletbeliek voltak, a könyvekkel magasan megrakott asztal és a zongora között kényelmesen elsétálhatott egymás mellett akár fél tucat ember is, a fiú mégis egész testében reszketett, amikor végre rászánta magát, hogy áthaladjon köztük. Főképp a karja volt útjában. Felzaklatott képzeletében szinte látta, hogyan megy neki az asztalon heverő könyveknek. Megriadt és félreugrott, mint a megrémült paripa, kis híján feldöntötte a zongoraszéket. Csodálkozott, milyen könnyedén jár előtte a társa; ebben a pillanatban jött rá, hogy ő valahogy másként jár, mint mások. Kínos szégyenkezés fogta el, amiért ilyen esetlenül mozog. Kiverte a veríték. Megállt és megtörölte napbarnította arcát a zsebkendőjében.

– Artúr, állj csak meg egy pillanatra, öregem – mondta. Azt gondolta, ha tréfálkozó hangot üt meg, jobban elrejti a szorongását. – Sok lesz ebből egyszerre a te tisztelő hívednek. Hagyd, hogy összeszedjem magam egy kicsit. Hiszen tudod: én nem akartam idejönni. És azt hiszem, a családod se nagyon töri magát utánam.

– Jó, jó – felelte a másik csillapítóan. – Ne félj tőlünk annyira, mi is csak olyan emberek vagyunk, mint más… Hohó, hiszen ez a levél nekem szól!

Az asztalhoz lépett, felszakította a borítékot, és olvasni kezdte a levelet. Gondolta, ez megnyugtatóan hat majd a vendégére. A fiú megértette a szándékát, és örült neki. Mindig bele tudta élni magát mások érzéseibe, és akármilyen izgatott volt, ez a képessége most sem hagyta el. Megtörölte a homlokát, és körülnézett. De akármennyire igyekezett is fegyelmezni az arcvonásait, olyan riadt volt a tekintete, mint a csapdától tartó vadállaté. Mindenfelé sosem látott dolgok vették körül, és rettegve gondolt rá, mi jöhet még ezután. Egyetlen mozdulatáról sem tudta, helyes-e; folyton úgy érezte, esetlenül jár és sután viselkedik. Mi lesz, ha nem bírja tovább és megbénul? Metsző élességgel vágott belé minden; kétségbeejtő világosan látta önmagát. És amikor társa lopva, jókedvűen rápillantott a levél mögül, tőrnek érezte a tekintetét. De azért egyetlen arcizma sem rándult meg. Hiszen ha valamit, azt megtanulta, hogy fegyelmezze magát. Társának tekintete az önérzetét döfte át. Átkozta magát, hogy idejött. De azt is eltökélte: ha már egyszer eljött, nem hátrál meg. Arcvonásai megkeményedtek, harcias fény csillant meg a szemében. Most már nyugodtan nézett körül. Semmi sem kerülte el a figyelmét, a szép berendezés minden részlete élesen az agyába rögződött. Kitágult szemmel itta fel az elé táruló sok szépséget; a harcias láng helyét meleg izzás váltotta fel. Hiszen minden szépség iránt fogékony volt, és itt aztán volt, ami megragadta.

Különösen egy olajfestmény nyűgözte le. A kép azt mutatta, amint a hullámok megtörnek egy kiugró sziklán, fenyegető viharfellegek gomolyognak, a habok közt egy vitorlás képe rajzolódik a viharos alkonyati égre. Az árbockötelek megfeszülnek, s a hajó oldalra dől; világosan látni a fedélzet minden részletét. A fiú nem tudott ellenállni a festmény szépségének. Megfeledkezett róla, milyen esetlenül jár, és egészen közel lépett hozzá. De ekkor mintha egyszeriben eltűnt volna a vászonról minden szépség. A fiúnak megdöbbenés ült ki az arcára; nem értette, mi történt. Rámeredt a képre, amely most csak ügyetlen mázolmánynak látszott. Aztán újra hátrább lépett, és ekkor megint olyan szépség ömlött el a vásznon, mint az előbb. Közönséges trükk az egész, gondolta a fiú, és vállat vont. Milyen kár ennyi szépséget pazarolni egy ócska trükkre! Honnan is tudta volna, mi a festészet? Hiszen eddigi környezetében csak színes nyomatokat és reprodukciókat láthatott, s azok egyformán élesek és világosak voltak, akár közelről nézte őket, akár távolról. Olajfestményt legfeljebb, ha kirakatban látott, és hiába szerette volna tekintetével felfalni a képet, sohasem léphetett hozzá egészen közel.

Hátranézett a barátjára: az még mindig a levelet olvasta. Ekkor meglátta az asztalon heverő könyveket. Olyan mohó vágy és kíváncsiság fogta el, amilyet az éhhalál küszöbén érezhet az ember az eledel láttán. Mintha viharban volna, egyetlen ugrással az asztalnál termett. Izgatottan vette kezébe a könyveket, egyiket a másik után, egy-egy pillantást vetett a címre és a szerző nevére, itt is, ott is beleolvasott, és gyengéden megsimogatta a fedelüket. Csak egyetlen ismerős könyvre bukkant, a többinek még hírét sem hallotta. Találomra kezébe vett egy Swinburne-kötetet és elkezdte olvasni. Úgy belemélyedt az olvasásba, hogy egészen megfeledkezett róla, hol van. Az arca kipirult. Kétszer is visszalapozott, hogy megnézze, hogy hívják a szerzőt. Swinburne! Ezt a nevet megjegyzi. Ennek jó szeme van, ez ismeri a színeket és fényeket. Vajon ki lehet? Lehet, hogy már rég halott, mint a legtöbb költő, akiről eddig hallott. Vagy talán még mindig ír? Előrelapozott: nézd csak, milyen sok könyvet írt ez az ember! Reggel az lesz az első dolga, hogy elmegy a könyvtárba, hátha kaphat valamit ettől a… Swinburne-től. Tovább olvasott, és úgy belemerült a könyvbe, hogy észre sem vette azt a fiatal nőt, aki belépett a szobába. Csak Artúr hangjára riadt fel:

– Ruth, bemutatom neked Mr. Edent.

A lapok közé tette mutatóujját, mint aki tovább akar olvasni. Annak a másik fiatalembernek a szavai úgy érték, mint a villámcsapás. Hiszen ez az izmos fickó csupa remegő érzékenység volt. Gondolatai, érzelmei, indulatai a külső világ legkisebb érintésére is fellobogtak, és ide-oda cikáztak, mint a láng. Rendkívül gyors felfogású volt, és élesen működő képzelete segítségével szüntelenül egybevetette és megkülönböztette a világ jelenségeit. Így aztán arra a szóra, hogy Mr. Eden, valósággal összerezzent, hiszen eddig csak Edennek, Martin Edennek, vagy egyszerűen Martinnak szólították. Képzeletében, mint valami nagy vetítővásznon, elvonultak emlékei: táborok és tengerpartok, fűtőházak és fedélközök, fogdák és csapszékek, tífuszkórházak és nyomortanyák, és szinte hallotta, hogyan szólították őt ezeken a helyeken.

Ekkor megfordult, és megpillantotta a lányt. Látomásai egy csapásra szétfoszlottak. Nem látott már mást, csak a lányt, ezt a sápadt, légies teremtést a nagy, beszédes szemével, dús aranyhajával. És a ruhája, az is olyan gyönyörű, mint ő maga. Halvány aranyvirág karcsú száron – ez jutott róla az eszébe. Vagy talán inkább valamilyen felsőbbrendű lény; az ilyen átszellemült szépség nem lehet e világról való… Hacsak azokban a felsőbb körökben, amelyeket ő nem ismert, nincsenek valóban olyan csodálatos jelenségek, amilyenekről a könyvekben lehet olvasni. Lehet, hogy az a… Swinburne épp ilyesvalakire gondol, amikor abban a könyvben, ott az asztalon, arról … arról az Izoldáról ír? A fiúban egymást kergették a képek, érzések, gondolatok … de egy pillanat alatt visszatért a valósághoz. A lány feléje nyújtotta a kezét, férfias mozdulattal kezet fogott vele, egyenesen a szemébe nézett. És Martin arra a sok nőre gondolt – az eddigi ismerőseire –, akik nem így fognak kezet; a legtöbb egyáltalán nem szokott kezet fogni. Ugráltak előtte a képek, hogyan is szokott ő nőkkel megismerkedni… De gyorsan elhessegette őket, és megint a lányra nézett. Ilyen nőt még sohasem látott. Képzeletében ott látta a lány mellett régebbi ismerőseit. Sápadt, beesett arcú gyári lányokat és hangosan vihogó nőket a piacon. Szolgálókat az istállóban és sötét bőrű mexikói nőket cigarettával a szájukban. Facipőben tipegő, babaarcú japán nőket, elkorcsosult félvér lányokat és a déltengeri szigetek telt keblű, barna arcú nőit virágkoszorúval a fejükön. És végül mindenki mást eltakartak a whitechapeli aszfalt pálinkától bűzlő, mocskos szájú, undorító nőstényei, akik mint a hárpiák vetik rá magukat a tengerészekre: a kikötők söpredéke, amelyet az emberiség alja köp ki magából.

– Nem ülne le, Mr. Eden? – szólalt meg a lány. – Artúr már említette, hogy el fog jönni. Örülök, hogy megismerkedhetünk. Nagyon szép dolog volt magától…

Martin valami olyat motyogott, hogy „ugyan kérem, semmi az egész, akármelyik srác megtette volna”, és legyintett. A lány ekkor észrevette kezén a gyógyulófélben levő, friss horzsolásokat. Rápillantott a másik kezére, és látta, hogy az is hasonló állapotban van. Majd az arcán is sebhelyet fedezett fel. Egy forradás a homlokán kandikált ki a haja alól, egy harmadik lefelé futott, és a keménygallér alatt tűnt el. Enyhén elmosolyodott, amikor észrevette a fiú bronzszínű nyakán azt a vörös csíkot, amelyet a gallér széle nyomott. Persze, nem szokott keménygallért viselni, gondolta. Egyetlen pillantás elég volt hozzá, hogy meglássa a fiú olcsó, rosszul szabott öltönyét, de észrevegye a ráncokat is a válla körül, amelyek azt mutatták, hogy kabátja alatt keményen feszülnek az izmok.

A fiú elbűvölten látta, milyen könnyed mozdulattal ül le a lány, és a mellette álló székre sandított. Nem szabadult attól az érzéstől, milyen fura figura benyomását keltheti. Ilyesmi még sohasem fordult elő vele. Eddig eszébe sem jutott, hogy figyelje önmagát, megnyerően vagy félszegen viselkedik-e. Végre óvatosan leült a szék szélére. Főképp a keze zavarta rettentően. Akárhová tette, mindenütt útban volt. Amikor Artúr kiment a szobából, sóvárgó tekintetet vetett utána. Egyedül maradt a szobában ezzel az áttetsző jelenséggel, és egészen szerencsétlennek érezte magát. Milyen kár, gondolta, hogy nincs sehol egy csapos, akitől italt kérhetne, vagy egy kis srác, akit elküldhetne a sarokra egy korsó sörért. Akkor legalább elkezdhetnének valamiről beszélgetni.

Végre a lány szólalt meg:

– Úgy látom, sebhely van a nyakán, Mr. Eden. Hogyan szerezte? Biztosan valami merész vállalkozásban.

– Ugyan, kisasszony… Egy mexikói … a késével – felelte Martin. Megnedvesítette kiszáradt ajkát. – Tudja, verekedtünk. Én elkaptam a kését, ő meg az orromat próbálta leharapni.

Ennyit bökött ki nagy nehezen. Pedig maga előtt látta csodálatos gazdagságában a forró, csillagfényes Salina Cruz-i éjszakát. A keskeny, fehér partot, a cukrot szállító hajók fényeit a kikötőben. Hallotta a részeg matrózok hangját, a rakodómunkások tülekedését, látta a szenvedély fellángolását a mexikói arcán, érezte a fájdalmat, amely nyakába hasít a késszúrás nyomán, látta a vért, a kiáltozó tömeget, és amint a két test, az övé meg a mexikóié, egymásba fonódva hempereg a homokban… Közben a távolból egy gitár olvadó hangjait hallani. Igen, így volt… Martin megborzongott, amint mindez eszébe jutott, és arra gondolt: hogyan festené le ezt a képet az, aki azt a vitorlást festette ott a falon? Élesen kellene látni a képen a fehér partot, a csillagokat és a teherhajók fényeit, középen a homokon kis sötét csoportot kellene festeni a küzdők köré. A kést is látni kellene, szép volna, amint megvillan pengéje a csillagok fényében. Ezeket gondolta. De csak annyit mondott:

– Megpróbálta leharapni az orromat.

– Ó! – suttogta a lány elhaló hangon.

Martin napbarnított arcán alig látszott a pirulás, de ő érezte, hogy elpirult. Olyan forrón égett az arca, mintha a nyitott kazánajtóból sütné a tűz. Hogy lehet egy hölggyel ilyen durvaságokról beszélni? A könyvekben sosem beszélgetnek szurkálásokról a lány köreihez tartozó emberek, talán nem is hallottak még efféléről.

A beszélgetés megint elakadt. A lány kisvártatva újra próbálkozott. Ezúttal a fiú arcán látható sebhelyről érdeklődött. Martin észrevette, hogy igyekszik az ő nyelvén beszélni, s elhatározta, hogy ebbe nem megy bele. Inkább ő beszél majd a lány nyelvén.

– Ez csak egy kis véletlen – mondta, és megtapogatta az arcát. – Tudja, egy éjjel erősen vertek a hullámok, pedig nem is fújt a szél. A főárbocon elszabadult egy csiga, azt’ a vonókötél, tudja, az drótbul van, úgy tekergett, mint a kígyó. Mindenki kapkodott utána, hát én is odarohantam, azt’ behúzott nekem egyet.

– Ó! – mondta a lány, mintha értené, pedig kínaiul hangzott neki az egész. Mi lehet az a vonókötél, tűnődött, s mit érthet Martin azon, hogy behúzott neki egyet?

– Az a Swinburne… – kezdett új témába a fiú; szeretett volna a lány gondolatkörébe illeszkedni. De rosszul ejtette ki költő nevét: Szvájnbörn-t mondott Szvinbörn helyett.

A lány nem értette.

– Kicsoda?

– Szvájnbörn – ismételte meg Martin. – A költő.

– Szvinbörn – javította ki a lány.

– Szóval hát az… – hebegte Martin, és arcát megint elöntötte a vér. – Mondja, ugye, már régen meghalt?

– Ugyan, nem is tudtam, hogy már nem él – nézett rá kíváncsian a lány. – Maga honnan ismeri?

– Én ugyan soha életemben nem láttam – felelte Martin. – De az előbb, mielőtt maga bejött, olvastam tőle pár verset, abból a könyvből ott. Mondja, magának hogy tetszenek a versei?

A lány gyorsan, folyékonyan beszélt a megpendített témáról. A fiú most már jobban érezte magát. Hátrább csúszott kissé a székén, de szorosan fogta a karfát, mintha attól tartana, hogy a szék kicsúszik alóla, s ő a földre pottyan. Sikerült hát a lányt a maga nyelvén beszéltetnie! És míg pergett a nyelve, ő minden erejét összeszedve próbálta követni. Egy pillanatra sem vette le a szemét szép, halovány arcáról, és nem értette, hogy bújhatik meg ekkora tudomány egy ilyen bájos fejecskében. Ha sokszor érthetetlenül hangzottak is neki kritikai fejtegetései, viszont gondolkozásra ösztökélték. Ez hát a szellemi élet, gondolta. Olyan csodálatos valami, amilyenről nem is álmodott eddig. Amiért érdemes élni és harcolni, még meghalni is! Ruth valósággal szárnyat adott Martin képzeletének. Mintha nagy fényes vásznak feszülnének ki előtte, s azokon regényes szerelmesek emberfölötti körvonalai derengnének. S ezek a szerelmesek nagyszerű hőstetteket visznek véghez – egy halovány nőért, egy aranyvirágért. Remegő látomásain, mint valami tündéri délibábon át, közben arra a valóságos nőre szegezte a tekintetét, aki szemben ült vele s irodalomról és művészetről beszélt. Nézte és hallgatta, és maga sem tudta, hogy izzik tekintetében a férfivágy. A lány pedig, akármilyen keveset tudott is a férfiakról, nő volt, és érezte magán a férfi perzselő tekintetét. Így még sohasem néztek rá! Zavarba jött, akadozott, többször is elvesztette a beszéde fonalát. Volt valami ijesztő ebben a fiúban – de semmi kétség, volt valami különösen kellemes is abban, hogy ilyen furcsán nézik. Neveltetése eddig megóvta attól, hogy felismerje a veszélyt, amely leselkedik rá. Most azonban megszólaltak az ösztönei, és arra buzdították, hogy ne törődjék környezetével és társadalmi helyzetével, hanem menjen elébe ennek a fiúnak, akinek csupa seb a keze, s vörösre dörzsölte nyakát a szokatlan gallér – ennek a fiatalembernek, aki egy előtte ismeretlen világból jön feléje. Ki ne látná, milyen kegyetlenül bánt vele az élet? A lány tiszta volt, de nő is volt, aki most kezdte megismerni a női természet ellentmondásait.

– Mint mondottam… mit is mondtam? – Ruth hirtelen megállt beszéd közben, és jókedvűen kacagott saját zavarán.

– Aszondta, ez a Swinburne azér’ nem egészen nagy költő, mer’ … szóval itt tartott, kisasszony – biztatta a fiú. Kellemes borzongás futkosott fel-alá a hátgerincén, amikor a lány kacagását hallotta. Olyan a hangja, mint az ezüst, mondta magában, mintha ezüstcsengők csilingelnének. És amikor erre gondolt, egy pillanatig messze-messze volt: virágzó cseresznyefák alatt üldögélt, s egy tornyos pagoda harangjára figyelt, amely imára szólítja a szalmapapucsos híveket.

– Igen, köszönöm – mondta a lány. – Swinburne végül is azért nem egészen nagy költő, mert … nos, azért, mert durva. Sok olyan verse van, amelyet jobb, ha nem olvas el az ember. Az igazán nagy költők az ember legnemesebb érzelmeire hatnak. Azoknak egyetlen sorát sem hagyhatjuk ki, ha nem akarjuk, hogy szegényebb legyen az emberiség.

– Pedig én azt gondoltam – mondta akadozva a fiú – abból a kevésből, amit olvastam, hogy nagy költő. Sejtelmem sem volt róla, hogy ilyen … ilyen gyalázatos egy alak. Ez biztos a többi könyveibül gyün ki.

– Abból a könyvből is sok sort lehetne kihagyni, amelyet az imént olvasott – mondta a lány kimért, oktató, ellentmondást nem tűrő hangon.

– Hát akkor én valahogy nem láttam azokat a sorokat – hagyta rá a fiú. – Amiket én olvastam, azok biztos épp a jó sorok voltak. De azok aztán olyanok voltak … egészen belém sütöttek és kivilágítottak, akár a Nap vagy egy fényszóró. Én legalább így éreztem. De én persze nem értek hozzá, kisasszony.

Hirtelen elhallgatott; nem tudta folytatni. Kínozta a tudat, hogy rosszul fejezi ki magát. Érzi a nagyságot, érzi, hogy élet van abban, amit olvasott, de nem tudja megmagyarázni. Olyan, mint az a tengerész, aki idegen hajóra kerül, és vaktában tapogatózik az éjszakában, mert nem tudja, merre vannak az árbocok és a kötelek. Nos, végül is csak rajta áll, hogy megismerkedjék ezzel az új világgal. Eddig még mindennek rá tudott jönni a nyitjára, ha akarta. Most, úgy látszik, itt az ideje, hogy megtanulja, hogyan fejezze ki azt, ami benne van, úgy, hogy megértse ez a lány is, akinek a képe most minden mást elhomályosít a szemhatárán.

– Longfellow például… – mondta a lány.

– Igen, azt olvastam – vágott közbe izgatottan Martin. Nem tudta megállni, hogy el ne kérkedjék vele. Meg akarta mutatni a lánynak, hogy azért ő sem olyan tudatlan tökfilkó. – Az élet zsoltárát, meg az … Excelsiort, meg aztán … szóval, ezeket.

A lány bólintott. A fiú úgy érezte, elnézően mosolyog. Vagy talán szánakozóan… Ostoba hencegés volt, gondolta. Az a Longfellow biztosan rengeteg verseskönyvet írt.

– Bocsánat, kisasszony, hogy a szavába vágtam. Szóval az az igazság, hogy én nem sokat tudok az efféléhez. Sose tanultam. De maj’ megtanulom!

Úgy hangzott a szava, mint a fenyegetés. A hangja határozott volt, a szeme szikrázott. Arcvonásai megkeményedtek. Az álla úgy előreugrott, mintha támadásra készülne. A lányt erőteljes férfiasság hulláma csapta meg.

– Azt hiszem, maga képes is rá, hogy … hogy megtanulja – szólt végül nevetve. – Van olyan erős.

Megpihent tekintete a fiú inaktól duzzadó bikanyakán: a Nap barnára égette, s majd szétfeszítette a szilaj erő és egészség. Ellenállhatatlanul vonzotta valami ehhez a fiúhoz, aki fülig pirulva és alázatos képpel ült vele szemben. Az a szemérmetlen gondolata támadt, hogy ha rátenné két kezét a fiú nyakára, őbelé is átáradna ez az óriási életerő. Megrémült a saját gondolatától, amelyben romlottságának jelét látta. Hiszen a testi erőt mindig durva, állati dolognak tartotta. A férfiszépség ideálja a karcsúság és finomság volt a szemében. Mégsem hagyta nyugton a gondolata: miért is szeretné rátenni a kezét erre a napbarnított nyakra? Az igazság az volt, hogy egészsége gyönge lábon állt, ezért szomjazott erőre. Ezt azonban nem tudta. Csak annyit tudott, hogy egyetlen férfi sem hatott rá még úgy, mint ez az iskolázatlan beszédű fiú.