Helene Tursten

Üvegdémon

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Impresszum

Hilmernek és Ceciliának

Köszönet
a karlstadi Mactun Datánál dolgozó
Magnus Tuneldnak
a számítógépes ismeretek átadásáért,
Peter Jernfältnak
a fegyverekkel kapcsolatos javításaiért,
valamint az aktív és már visszavonult
rendőrtiszteknek, akikkel beszélgettem.

Prológus

Minden tökéletesnek látszott, talán túlságosan is tökéletesnek. Elhitette magával, hogy biztonságban van, és azt gondolta, sosem lesz vége. Tényleg nem sejtette, hogy egyszer eljön ez is. És most itt volt.

Szörnyű balszerencse, semmi egyéb.

A nagyvárosban észrevétlen maradt, békében élhetett. Annyit akart csupán, hogy békén hagyják.

A lelki sérüléseken segítettek a környéken tett hosszú séták. Újra elkezdett lejárni az edzőterembe. Aznap este is ott volt, és alaposan megdolgoztatta a testét. Jólesett neki, jó úton haladt afelé, hogy új testet és új életet építsen fel magának.

Minden a lehető legjobban alakult, de aztán megjelent a lány, akiben minden megvolt, amiről valaha álmodott. Hosszú, barna haj, barna szem, elbűvölő mosoly. A meleg, puha teste, amikor a karjaiban tartotta…

Tudták, hogy titokban kell tartaniuk a kapcsolatukat, hiszen ha a családja rájön, bármi megtörténhet. Az apja és a testvérei biztosan a kezükbe veszik az igazságszolgáltatást. Annyiszor kérte, hogy legyen nagyon óvatos, és senkinek se beszéljen róluk. Azonban a lánynak nem volt elég ereje ahhoz, hogy ellenálljon a családja faggatózásának, és mindent elmondott nekik.

Legjobb lenne elköltözni a házból egy időre, és reménykedni benne, hogy a dolgok elcsitulnak. Lakhatna Anyával és Apával egy kicsit. Igazából persze tudta, hogy ez nem segítene, a lány családja sosem értené meg, mennyire szeretik egymást.

Félt a megtorlástól, pedig biztosan sor kerül arra is. Ha azt gondolták, csorba esett a család becsületén, ez volt a szokás. Tudta, és nem is akarta becsapni magát. A bosszú előbb-utóbb utoléri.

Rákanyarodott a keskeny, kavicsos útra, amely a házhoz vezetett. Mint már annyiszor, most is szitkozódott, mert errefelé nem voltak utcai lámpák. A városvezetés nem akart pénzt költeni ilyesmire, mivel az út végén álló három ház szintén nyaraló volt. Behajtott a kapun, és leparkolt a kocsibeállón. Amikor lekapcsolta a fényszórókat, koromsötét lett. Ezen a március végi estén tizenegy órakor már elég hideg volt, az égen sötét felhők gyülekeztek, úgy tűnt, esni vagy havazni fog éjszaka. Itt az erdőben szinte egyáltalán nem volt semmilyen fény. A magas fák lombkoronája tökéletesen elzárta az eget. A bejárati ajtó fölötti kis lámpa égett ugyan, de alig adott ki fényt magából.

Kiszállt a kocsiból, és nyújtózkodott egyet. Mint mindig, most is mélyen beszívta a kristálytiszta erdei levegőt. Bár már megszokhatta volna, még mindig úgy érezte, hogy a csend szinte sérti a dobhártyáját. Igaz, a csend nem volt tökéletes: a fák koronáját gyenge szellő borzolta. A távolban felugatott egy kutya. Az autópálya forgalma is elhallatszott idáig, bár csak távoli mormogásnak tűnt. Egy közeledő repülőgép hangja elárulta, hogy a hatalmas gépmadár a Landvetter repülőtéren készült leszállni.

Eszébe jutottak a korábbi gondolatai, és idegesen nézett körül. Úgy tűnt, minden rendben van. A szüleié volt ez a téglavörös nyaraló, amit aztán később téliesítettek. Itt tökéletes biztonságban érezte magát. Nyugtalanul vizsgálgatta a házat, ám semmi gyanúsat nem vett észre: minden ugyanolyan volt, ahogyan reggel hagyta. Akkor még fogalma sem volt róla, hogyan alakul a nap. Katasztrofális volt az egész! Megtörtént az, ami nem történhetett volna meg.

Kivette a hátsó ülésről az uzsonnás dobozt, az edzőruháját és egy élelmiszerrel teletöltött nejlonszatyrot. Bezárta a kocsit, és elindult a bejárat felé. Aztán kivette a kulcscsomót a kabátja zsebéből, kinyitotta az ajtót, és belépett az apró előszobába. A kinti lámpa rávetítette az árnyékát a padlóra.

Te jó ég, de furcsa az árnyékom, gondolta magában. Abban a pillanatban megérezte, hogy valaki megmozdul a sötétben.

– Ki az? Ne! Ne így! – akarta kiáltani, de egy szó sem hagyta el az ajkát.

A gyengén megvilágított előszobában csupán egyetlen dolgot látott tisztán: a puskát tartó fekete kezet. Az alak tökéletesen beleolvadt a sötétségbe. Kesztyűt visel, gondolta, és fura mód meg volt elégedve magával, amiért ilyen okosan kikövetkeztette a nyilvánvalót.

Bénultan bámult a sötét cső nyílásába.

Egy másodperc töredékére felvillant valami.

Aztán csak a sötétség maradt.

Első fejezet

Irene Huss nyomozó asztalán megcsörrent a telefon.

– Itt Andersson. Tommy ott van?

– Nincs. A Speedy-gyilkossággal kapcsolatban hallgat ki egy gyanúsítottat. Ötnél előbb nem nagyon kerül elő.

Sven Andersson főfelügyelő belehorkantott a kagylóba.

– Na, ha Asko Pihlainent akarja megpuhítani, akkor minden ügyességére szüksége lesz, lehet, hogy reggel ötig se végez…

Bár a főnök nem látta, Irene egyetértően bólintott.

– Segíthetek valamiben?

Titokban abban reménykedett, hogy lehetősége nyílik otthagyni az asztalán tornyosuló papírkupacot, amely valamilyen megmagyarázhatatlan okból időről időre csak úgy kialakul. Talán a jelenséget az magyarázta mégis, hogy Irene Huss gyűlölte a papírmunkát.

– Gyere át az irodámba, beszélnünk kell!

A főfelügyelő szinte még be sem fejezte a mondatot, Irene máris felugrott. Ha a főnök hív, akkor nincs mese, menni kell. Sajnos, ez egyben azzal is jár, hogy nem tudja tovább írni a jelentéseket.

Andersson elgondolkodva ült az irodájában. Hátradőlt a széken, amely nyikorgott jelentős testsúlya alatt, köszönésképpen bólintott Irenének, és egy székre mutatott. Szemmel láthatóan maga sem tudta, hogyan kezdje a mondandóját. A csend kezdett kellemetlenné válni. Andersson asztmás volt, nehézlégzése szinte visszhangzott a szobában. Két tenyerét egymásnak fordította, kissé megereszkedett állát az ujjhegyén nyugtatva elnézett valahova Irene feje fölé. Végül az asztalra csapott, nagy nehezen feltápászkodott, és közölte:

– Akkor te meg én. Azonnal indulunk.

Nem fűzött hozzá semmilyen magyarázatot, felvette a kabátját, és elindult kifelé.

Irene elugrott az irodájába, hogy felvegye a dzsekijét. Olyan vagyok, mint Sammie: elég megcsörgetni a pórázt és kimondani a varázsszót, már futok is. Az se érdekel, hova, csak az a lényeg, hogy ki innen. A gondolatra elmosolyodott magában.

– Először, gondoltam, küldök egy járőr kocsit, de olyan piszok nehéz szerezni egyet manapság. Ráadásul a norssjöni erdő közepére küldeni… Akkor már jobban járok, ha magam megyek – mondta Andersson, de inkább csak úgy magának, miközben Boråsleden felé siettek.

Irene már épp közölni akarta vele, hogy nem egyedül van, de jól ismerte a főnökét, ezért inkább nem szólt semmit. Nem akarta bosszantani, mert tényleg kedvelte őt.

– Talán magyarázatot kéne adnom – szólalt meg egyszer csak Andersson.

– Igen, jó lenne – válaszolta Irene mosolyogva, de megpróbálta elrejteni a mondat szarkasztikus élét. Feltehetően sikerrel járt, mert Andersson folytatta.

– Az unokatestvérem hívott fel. Az egyik itteni iskola igazgatója.

Irene meglepve hallotta, hogy Anderssonnak unokatestvére is van. Már csaknem tizenöt éve dolgoztak együtt, de sosem hallott semmit a főnök rokonairól. Elvált, gyerekei, rokonai nem voltak, barátai se nagyon. Magányos farkas – mindig ez a kép jutott eszébe, ha magánemberként gondolt a főnökére.

– Georg, az unokatestvérem nagyon aggódik. Az egyik tanár tegnap óta nem ment be dolgozni, és nem veszi fel a telefonját sem. A szüleit sem tudják elérni. Georg nyugtalan, mert ez a tanár szemmel láthatóan nehéz időszakon megy át, talán depressziós is. Georg attól tart, öngyilkos lett a fickó.

– De ez nem ok arra, hogy két nyomozó jöjjön ide Göteborgból. A járőr kocsi kiküldése sokkal jobb ötletnek tűnik – mondta Irene.

Lopva Anderssonra pillantott, és látta, hogy a főnöke arca kezd elvörösödni

– Majd én eldöntöm, mi a jobb ötlet – csattant fel Andersson, majd elfordult, és kinézett az ablakon.

Irene megbánta, hogy megint eljárt a szája. Most majd duzzogni fog, és órákig nem szól egy szót se.

A csend egyre kényelmetlenebb lett a kocsiban. Csak az ablaktörlő lapátok ütemes kopogása hallatszott hosszú perceken át. Előző este óta havas eső esett, és egyelőre úgy tűnt, ez így is marad. Végül Irene nem bírta tovább:

– És azt tudjuk, hová kell mennünk?

– Igen. Fordulj le Hällingsjönél, aztán egy kilométer után lesz egy tábla Norssjön felé. Ott kell letérni, aztán majd mutatom az utat.

– És hogyhogy ilyen jól ismeri ezt a környéket?

– Jártam már ott egyszer, horgászaton. Sok homár van arrafelé.

– Az a tanár hívta meg? – csodálkozott Irene.

– Nem, a szülei. Van egy kis házuk.

Irene sejtése beigazolódott. Valami gyanús volt Andersson viselkedésében. Nyilván több oka is lehetett, amiért a főnöke így reagált, de egy biztos: személyesen is érintett volt ebben az ügyben.

Homárparti a szülőknél… Most meg mindjárt kiderül, hogy Anderssonnak barátai is vannak? Találkozgat emberekkel, és meghívásokat fogad el az otthonukba! Nahát! Irene úgy döntött, nem hagyja elhalni a beszélgetést.

– Akkor azt a tanárt nem is ismeri?

– Nem. Csak a nővérét.

– Ő is tanár?

– Fogalmam sincs. Akkoriban még nagyon kicsi volt.

Andersson nagyot sóhajtott, és odafordult Irenéhez.

– Tudom, min csodálkozol. Tizenhét évvel ezelőtt volt. Épp akkor váltam el, és az unokatestvérem úgy gondolta, szükségem van a társaságra. Ezért mentem el arra a partira. A szülők Georg ismerősei.

Irene elgondolkozott. Be kellett vallania magának, hogy ez a hirtelen jött út felébresztette zsaruösztöneit. De nem annyira a tanár sorsa, mint inkább a főfelügyelő magánélete érdekelte. A hosszú évek során sosem merült fel benne, hogy a főnöknek van magánélete is.

– Találkozott velük azóta? – kérdezte Anderssont.

– Nem.

Tehát nem alakult ki hosszabb barátság.

– Mivel foglalkoznak a szülők?

– Az apa lelkész. Az anya talán nem is dolgozik. A lelkészfeleségeknek, gondolom, sok elfoglaltságuk van otthon. Templomi rendezvények, ilyesmi – mondta Andersson bizonytalanul.

Irene úgy döntött, megpróbál minél többet megtudni Andersson társasági életéről.

– És milyen volt a parti? Úgy értem… egy lelkész házában… Általában elég sokat szoktak inni az ilyen horgászpartikon, nem?

A főfelügyelő elmosolyodott.

– Az biztos! A lelkész végül a verandán dőlt ki, olyan részeg volt! A felesége már órákkal korábban bedobta a törülközőt, és kifeküdt az egyik hálószobában. Egyáltalán nem bírta az alkoholt! Mi, többiek is eléggé felöntöttünk a garatra.

– Sok vendég volt?

Andersson egy kicsit tűnődött, mielőtt válaszolt volna.

– Kilenc, nem, velem együtt tíz ember. Itt kell lehajtani.

Irene lekanyarodott a mellékútra, a főfelügyelő pedig attól kezdve mutatta neki az utat.

– Még néhány kilométer egyenesen, és már ott is vagyunk Norssjönben.

Irene bekapcsolta a tempomatot, miközben agya megpróbálta feldolgozni a hallott információt.

– Egy nagy nyaralóról van szó?

– Nem, átlagosnak mondható. Georgéknak volt egy lakókocsijuk, mi abban aludtunk. Bettan, Georg felesége tanár, egy iskolában tanítanak. Valószínűleg az ő ötlete volt, hogy engem is meghívjanak. Ma már jobb a helyzet, nem találkozunk olyan gyakran, de akkoriban folyton megpróbált összehozni a rém unalmas tanárkollégáival.

– És azon a partin sikerrel járt? – kérdezte Irene.

Andersson csak kuncogott.

Feltűnt a Norssjön felé vezető út. A keskeny, aszfaltozott út két oldalán havas fák sorakoztak. Időről időre láttak egy-két kisebb házat az út mentén vagy egy-egy kavicsos bekötőutat, amely az erdőbe vezetett.

– Lassíts, itt kell lennie valahol – mondta Andersson.

Irene számára minden egyformán bozótosnak tűnt, amerre csak nézett. Elképesztő volt, hogy Anderssonnak annyi év után is ilyen jól működött a memóriája.

– Ott van! Fordulj be!

Az út mellett kézzel festett táblácska jelezte, hogy a „Szerencsés Ház” felé ott kell lekanyarodni. Fehér alapon kopott kék betűk tájékoztatták az érkezőket a keskeny ösvényről. A szebb napokat látott tábla szélére valaki gondosan virágokat is festett.

Irene rákanyarodott az útra, amely tele volt kátyúval. Csakhamar teljesen elnyelte őket a sötét fenyőerdő. Egyszer csak három nyaraló bukkant elő a rengetegből. Irene lassított, de a főfelügyelő közölte, hogy még nem értek oda. Újabb száz méter kátyúkerülgetés következett. Az út végéhez értek. Irene észrevett egy újabb, téglavörös házat, amelyet kerítés vett körül. Leparkolt a kapu előtt.

Mindketten kiszálltak, és kinyújtóztatták a tagjaikat. A szemerkélő havas eső zizegésén kívül minden csendes volt. A kertben egy viszonylag új, fekete Skoda állt. A kocsi feltűnően koszos volt, a szélvédőre csillag alakú jelet karcoltak. A rendőrök egy mohos, csúszós kövekből kirakott járdán indultak el a ház felé.

Életnek semmi jele nem mutatkozott. A főfelügyelő lenyomta a kilincset, de az ajtó zárva volt.

– Ég a kinti lámpa – jegyezte meg hangosan.

Irene elindult a ház körül, és megpróbált benézni valamelyik ablakon.

Nem kellett sokáig mennie, már az első ablakon belátott az épületbe.

– Főnök! – szólt hátra Anderssonnak.

A főfelügyelő odalépett mellé. Irene az ujjával mutatott a konyhaablakra.

Az egyszerű berendezésű helyiség nyitott ajtaján keresztül beláttak az előszobába. Egy férfi feküdt a padlón. A lábát és a teste alsó részét nem lehetett látni, csak a fejét és a törzsét. Vagyis azt, ami a fejéből megmaradt. A látványból egyértelműen következett, hogy halott. Nyitott dzsekije alatt kilátszott világos színű, véres inge. Az egyik karja a küszöbön hevert. Mellette egy bevásárlószatyor feküdt, amelynek tartalma kiborult a földre.

Andersson odafordult Irenéhez.

– Hívj erősítést. Ez nem öngyilkosság – mondta sötéten.

Második fejezet

Később Andersson főfelügyelő és Irene beszámoltak az osztály többi nyomozójának a gyilkosságról. Irene kezdte a beszámolót:

– A férfi neve Jacob Schyttelius. Még nem sikerült felvenni a kapcsolatot a szüleivel, akik azonosíthatták volna, de a főnöke adott róla személyleírást, amely tökéletesen ráillik. Harmincegy éves. Fél egykor találtunk rá, egy nyaralóban lőtték le. Az egyik cserép alatt rábukkantunk a kulcsra is, és kinyitottuk az ajtót. A holttest az előszobában feküdt, és szemmel láthatóan nem mozgatták a gyilkosság után. Egy nagy kaliberű fegyverrel lőtték mellkason, a szíve mellett érte a golyó. Részben a fejét is szétlőtték. Fegyvert nem találtunk a helyszínen. Amíg a technikusokra vártunk, gyorsan körülnéztünk. A házban két kis hálószoba van, úgy tűnik, az egyiket dolgozószobának használta. Az íróasztalon volt egy számítógép is. Valaki egy jelet festett a monitorra, feltehetően vérrel.

– Milyen jelet? – kérdezte Fredrik Stridh.

– Egy körbe írt csillagról van szó. Svante szerint talán valamilyen mágikus szimbólum, olyasmi, amit a sátánisták és a boszorkányok is használnak a rituáléikon. Már találkozott hasonlókkal például templomi gyújtogatások kapcsán. A laborosok még dolgoznak.

– Sátánisták! Micsoda baromság! – kiáltott fel Jonny Blom.

Irene vállat vont, és Hannu Rauhala felé bólintott, aki szólásra jelentkezett.

– Miért lakott az áldozat egy nyaralóban?

– Az iskola igazgatója szerint nemrég vált el, majd pár évig északon élt, utána költözött csak vissza Göteborgba. Nehéz lakást találni a városban, úgyhogy beköltözött a szülei téliesített nyaralójába. Egész ősszel és télen ott lakott. Utoljára tegnap látták, amikor fél öt körül eljött a munkahelyéről. Egy táskában nedves sportfelszerelést találtunk, úgyhogy lehet, hogy edzeni ment. A pénztárcájában volt egy tagsági igazolvány, még ellenőriznünk kell, tényleg ott volt-e tegnap délután. A Mölndalsvagenen vásárolt ennivalót, majd megkérdezzük a Hemköp közértben, emlékszik-e rá valaki. Az iskola, ahol tanárként dolgozott, Heden közelében van. A szülei nem laknak messze a nyaralótól, de amint már mondtam, őket még nem sikerült elérnünk. Az apja egy Kullahult nevű kis község lelkipásztora. Azon tűnődtünk, mi lenne a legjobb módja a rossz hír közlésének. Normális esetben viszünk magunkkal egy lelkészt, de mi a teendő, ha a rossz hír épp egy lelkésznek szól?

Irene elhallgatott, és végignézett a konferenciateremben ülő kollégáin. Öt óra elmúlt. Jonny Blom szokásához híven félig-meddig szundikált. Amikor bólintott, Irene látta, hogy a feje tetején egyre nagyobb területen ritkul a haj. A gondos frizuraállítás és a zselé délutánra elvesztette hatását. A csoport legfiatalabb tagja ült mellette, élénk tekintettel nézelődött. Fredrik Stridh haja még mit sem vesztett erejéből és sűrűségéből. És ami sokkal fontosabb, nagyon ügyes és energikus kolléga volt. Irene egyre jobban becsülte. Hannu Rauhala szokásos buddhai nyugalomban ült Irene másik oldalán. Látszólag kívül maradt a történéseken, de Irene tudta, hogy mindent elraktároz az agyában. Felesége, Birgitta szintén az osztályon dolgozott, jelenleg azonban épp gyesen volt otthon. Úgy tervezték, hogy amikor visszajön, Hannu marad majd otthon a fiukkal. Ez az információ néhány napja szivárgott ki, és Andersson főfelügyelő el is komorodott tőle. Mérges motyogásai között olyasmiket lehetett hallani, hogy „a kisbabáknak az anyjukra van szükségük”, meg hogy „a férfiak nem pesztrák”. Tommy Persson sem volt jelen, de ő bármelyik pillanatban megérkezhet. A nap nagy részét egy kihallgatásnak szentelte: egy Ronny ’Speedy’ Olofsson nevű drogdíler meggyilkolásának ügyében nyomozott: Speedy elsikkasztott némi pénzt a kapcsolatától, és mivel az összeg jelentős volt, büntetésként kivégezték.

Speedyt szombat reggel lőtték fejbe, és néhány ornitológus a szemtanúja is volt a történteknek. Két hobbimadarász a gyilkos arcát is látta: hatalmas sebhely éktelenkedett rajta. A személyleírás alapján a nyomozók rögtön tudták, kit kell keresniük. A gyanúsítottat, Asko Pihlainent már többször elítélték erőszakos, valamint droggal kapcsolatos bűncselekményekért, tanúk megfélemlítéséért, illetve autólopásért. Viszont most először került kapcsolatba gyilkossággal. Asko szerint persze semmi köze nem volt az ügyhöz: sosem járt a gyilkosság helyszínén, és mit ad isten, tanúi is vannak arra, hogy a bűncselekmény időpontjában a szomszédjával kártyázott.

Ez volt a probléma. A szomszéd és két másik nő is egybehangzóan állította, hogy szombat hajnalban Asko velük volt. Ragaszkodtak a tanúvallomásukhoz, így a nyomozás elakadt.

Irene nem irigyelte ezért a feladatért Tommyt. Asko Pihlainen arról volt híres, hogy mindig ragaszkodott az ártatlanságához. Az ellene tanúskodók szinte mindig meghátráltak. Pihlainennek még nem sikerült megtudnia az ornitológusok személyazonosságát, de ez csak idő kérdése volt. Irene felsóhajtott, és megpróbált ismét a saját ügyére koncentrálni.

Megismételte a kérdést.

– Szerintetek kérjünk meg egy másik lelkészt, hogy menjen el Jacob Schyttelius szüleihez?

– Ugyan már! Ha lelkész, nyilván egyedül is elboldogul – horkant fel Jonny.

Hannu ismét szólásra jelentkezett.

– Egy dolog szakmai segítséget nyújtani, és egy másik magánemberként megélni egy ilyen tragédiát.

Fredrik Stridh egyetértően bólintott.

– Pontosan. Mivel lelkész, feltételezhetjük, hogy vallásos.

Amikor a többiek felnevettek, Fredrik elhallgatott, de aztán folytatta a gondolatmenetét.

– Úgy értem, egy vallásos embernek talán még nagyobb szüksége van arra, hogy ilyen helyzetben beszéljen valakivel.

– Fredriknek igaza van. Én is úgy gondolom, hogy vigyünk magunkkal egy lelkészt Schytteliusékhoz – mondta Irene.

Andersson most szólalt meg először.

– A neve Sten. Sten Schyttelius. A felesége nevére nem emlékszem.

Fredrik Stridh csodálkozva nézett rá.

– Ismeri őket?

– Nem igazán. Csak az ismerőseim ismerősei.

A főnök hangsúlyából érezni lehetett, hogy ez a téma tabu. Fredrik értette a kimondatlan üzenetet, és nem tett fel több kérdést. Elgondolkodva nézte a főnökét.

Andersson megköszörülte a torkát.

– Irene, szerezz egy lelkészt, és menj ki vele Schytteliusékhoz. Vigyél magaddal valakit a csapatból.