Jasmine Warga

Szívem és egyéb fekete lyukak

Kossuth Kiadó

Tartalom

Március 12., kedd

Március 13., szerda

Március 13., szerda

Március 13., szerda

Március 14., csütörtök

Március 14., csütörtök

Március 15., péntek

Március 16., szombat

Március 16., szombat

Március 18., hétfő

Március 20., szerda

Március 21., csütörtök

Március 22., péntek

Március 23., szombat

Március 23., szombat

Március 26., kedd

Március 27., szerda

Március 27., szerda

Március 29., péntek

Március 30., szombat

Március 30., szombat

Március 30., szombat

Március 31., vasárnap

Március 31., vasárnap

Március 31., vasárnap

Április 1., hétfő

Április 1., hétfő

Április 3., szerda

Április 4., csütörtök

Április 5., péntek

Április 7., vasárnap

A szerző utószava

Impresszum

Aidan Jos Schapera emlékének,
aki mindnyájunkat megtanított arra,
hogyan kell szeretni az életet.

„A valódi felfedezés nem abban rejlik,
hogy új meg új tájakat keresünk,
hanem abban,
hogy másként tekintünk a régiekre.”

MARCEL PROUST

Március 12., kedd

még 26 nap

A zenének, azon belül pedig a komolyzenének, egészen pontosan Mozart Rekviemjének elképesztő kinetikus energiája van. Ha az ember nagyon odafigyel, hallja, ahogy a vonó megremeg a húrok fölött, készen arra, hogy lángba borítsa a hangjegyeket. Hogy mozgásba hozza őket. És amint a hangok felröppennek, összeütköznek egymással, felszikráznak és kigyúlnak.

Sokat gondolkodom azon, milyen érzés lehet meghalni. Mit hall olyankor az ember? Talán fellángolok majd, mint a hangjegyek, felkiáltok fájdalmamban, aztán néma csend. De az is lehet, hogy csak mozdulatlan árny leszek, alig érzékelhető, csak az hall, aki figyel.

Ha eddig nem fantáziáltam volna a halálomról ezerszer, a Tucker Marketing Concepts alkalmazottjaként tuti, hogy rászoktam volna. Ha igazságos akarok lenni, nem az övék a felelősség. Korábban is foglalkoztatott a dolog.

A Tucker Marketing Concepts egy telemarketinges cég az egyik lepukkant, nyitott bevásárlóközpont alagsorában, és én vagyok az egyetlen olyan alkalmazottja, aki nem élt még az őskorban. Sorokba rendeztek egy csomó olcsó, szürke műanyag asztalt, majd mindenki kapott hozzá egy telefont és egy számítógépet. A helyiség folyton bűzlik az odakozmált kávészagtól és a penésztől.

Pillanatnyilag a Paradise Vacations megbízásából végzünk felmérést arról, mit tartanak fontosnak az emberek nyaraláskor: az ellátást vagy a szállodai szobák minőségét. Tárcsázom a listán lévő következő számot. Elena George az, aki a Mulberry Streeten lakik.

– Halló? – szól bele egy rekedt hang.

– Halló! Mrs. George? A nevem Aysel, és a Tucker Marketingtől telefonálok. A Paradise Vacations megbízásából hívom. Volna egy perce arra, hogy válaszoljon néhány kérdésre?

Sajnos, én nem tudok olyan csilingelő, mézesmázos hangon beszélni, mint a többiek. Azt hiszem, nem én leszek az év dolgozója a TMC-nél.

– Mondtam mán, hogy ne hívogassanak ezen a számon! – mondja Mrs. George és lecsapja a telefont.

Elfuthatsz, de el nem bújhatsz, Mrs. George. Bejegyzem a hívást a naplóba. Úgy tűnik, a hölgyet nem érdekli a kéthetes vakáció a Hawaii-szigeteken. Bocsi, Paradise Vacations!

Túl megterhelő lenne két hívást elintézni egymás után, úgyhogy odafordulok a géphez. A munkám egyetlen előnye, hogy korlátlan hozzáférésem van az internethez. Ráklikkelek a böngészőre, és ismét bejelentkezem a kedvenc weboldalamra, a Sima Átkelésre.

– Aysel! – csap le rám a főnököm, és mint mindig, most is rosszul ejti ki a nevemet. Azelnek kell mondani, nem pedig Ézelnek, de őt az ilyen apróságok nem izgatják. – Hányszor kell még elmondanom, hogy ne játssz a számítógépen?

Rábök a naplóra, és hozzáteszi:

– Még rengeteg számot fel kell hívnod.

Mr. Palmer az a fajta ember, akinek fenekestül felfordulna az élete, ha egyszer másik fodrászhoz menne. Most körülbelül olyan a haja, mint egy idétlen hatodikosé. Szívesen megmondanám neki, hogy ha férfiasabb frizurát választana, az előnyösen kiemelné az állát, de gondolom, jól megvannak a feleségével, úgyhogy nem vágyik stílusváltásra. Nem, Mr. Palmert nem érte el a kapuzárási pánik.

Nem szívesen ismerem be, de egy kicsit féltékeny vagyok Mr. Palmerre. Őt legalább rendbe lehetne hozni, ha akarná. Néhány nyisszantás, és megújulna. Én viszont végérvényesen el vagyok cseszve.

– Mi az? – kérdezi, amikor észreveszi, hogy bámulom.

– Szép a haja – közlöm vele, és megpördülök a székkel. Azt hiszem, az imént nem mondtam igazat, mert a munkámnak igazából két előnye is van: a korlátlan internet-hozzáférés és a forgószék.

– Micsoda? – mordul fel.

– Szép a haja – ismétlem. – Nem gondolt arra, hogy egyszer másképp vágassa le?

– Tudod, nem kis kockázatot vállaltam, amikor alkalmaztalak – közli, és ráncos ujját a képembe tolja. – Mindenki azt mondta, hogy csak baj lesz veled. Főleg…

Nem fejezi be a mondatot, másfelé néz és eltrappol.

Főleg az apád miatt, egészítem ki fejben a hallottakat. A nyelvemen újra érzem azt a fémes ízt, ami mindig együtt jár a megaláztatással. Az életem kettéosztható egyetlen vonallal: arra a szakaszra, mielőtt az apám bekerült az esti hírekbe, és az az utánira. Egy pillanatra elmélázok azon, hogy hangzott volna ez a beszélgetés, ha az apám nem az lenne, aki. Mr. Palmer valószínűleg nem úgy beszélne velem, mint egy kóbor kutyával, akit azon kapott, hogy a kukájában turkál. Szeretném azt hinni, hogy tapintatosabb lenne, de igazság szerint senki sem pazarolja már rám a tapintatát. Aztán egyszer csak felötlik bennem a gondolat, amitől próbálok megszabadulni. Legbelül akkor is ugyanígy éreznéd magad. Lehajtom a fejem, hátha mégis kiverhetem az agyamból az egészet.

– Elnézést, Mr. Palmer, igyekezni fogok!

Mr. Palmer nem szól semmit, csak felnéz a három óriási transzparensre, amit nemrég akasztottak fel a hátsó falra. Mindegyiken Brian Jackson látható valamilyen pózban – hol karba tett kézzel, hol diadalittasan magasba emelt karral, hol pedig futás közben. A bőrét tökéletesre photoshoppolták, de szalmaszőke haján és világító kék szemén nem kellett változtatni. És amikor elmegyek mellette a suliban, látom, hogy a vádlija tényleg ilyen izmos. A poszterek alatt azonos szöveg látható vörös nagybetűvel: LANGSTONBAN NEVELKEDETT, ÉS AZ OLIMPIÁRA KÉSZÜL.

A poszter semmit sem mond az első fiúról, aki Langstonból majdnem kijutott az olimpiára. De nem is szükséges. Enélkül is mindenkinek ő jut Brianről az eszébe. Ahogy a posztereket bámuló Mr. Palmert figyelem, tudom, hogy a másik fiúra gondol – az elsőre. Azt hiszem, mindenki így van ezzel, aki meglátja Brian Jackson izzadt homlokát és izmos vádliját. Óhatatlanul is Timothy Jacksonra gondol, Brian bátyjára. És ha valaki meglátja a transzparenst, majd pedig engem, akkor meg pláne eszébe jut Timothy Jackson.

Mr. Palmer leveszi a szemét a poszterekről, és visszafordul hozzám. Igaz, nem néz a szemembe. Krákog, és közben valahová a fejem fölé szegezi a tekintetét.

– Nézd, Aysel! Talán az lenne a legjobb, ha holnap nem jönnél be. Miért nem veszel ki egy szabadnapot?

A könyökömet erősen az asztallapra nyomom, és azt kívánom, bárcsak belesüllyednék egészen, míg csak egy darab érzéketlen műanyag nem leszek. Az erős nyomástól szinte felhorzsolódik a bőröm, és magamban dúdolni kezdem Bach D-moll toccata és fúgáját. Az orgona sötét, nehéz hangjai megtöltik az elmémet, elképzelem, amint a billentyűk sorbarendeződnek, létraformát alkotnak, és egy nyugodt, békés helyre vezetnek. Messze a TMC-től, messze Mr. Palmertől, messze mindentől és mindenkitől.

Mr. Palmer félreérti a hallgatásomat, azt hiszi, zavarban vagyok. Észre sem vette, hogy porig alázott. Feszengve összedörzsöli a tenyerét, mintha mosakodna. A legtöbb emberben ezt a reakciót váltom ki – úgy érzik, azonnal kezet kell mosniuk.

– Talán tudod, hogy holnap a városi önkormányzat megbízásából intézzük a telefonhívásokat. A vasárnapi nagygyűlésen való részvételre akarjuk biztatni az embereket.

Mr. Palmer hangja megremeg, és újra rápillant a poszterre, hátha bátorságot merít a folytatáshoz Brian Jackson tekintélyt parancsoló megjelenéséből.

A fiú varázsa minden bizonnyal hat is rá, mert ismét megtalálja a megfelelő hangot.

– Brian hazajön a hétvégére az edzőtáborból, és a város vezetése azt szeretné, ha mindenki szívélyesen fogadná. És bár tudom, hogy te is segíteni szeretnél, attól tartok, az ügyfeleink esetleg furcsának találnák, ha éppen te hívnád meg őket erre az eseményre, mivel… nos… az apád miatt, és…

A hangja elhalkul, és bár tovább beszél, szinte már csak összefüggéstelenül dadog, és én nem is értem, mit mond. Bocsánatkérés, magyarázkodás és vád keveréke lehet.

Megpróbálom nem elröhögni magam. Ahelyett, hogy a helyzet abszurditására figyelnék, miszerint még a telemarketing világában is nemkívánatos személy vagyok, úgy döntök, inkább Mr. Palmer szóhasználatára fókuszálok. Nem igazán hiszem, hogy azok a szerencsétlenek, akiket nap mint nap zaklatunk, valóban „ügyfelek”. Sokkal találóbb lenne az „áldozat” szó. Az apámnak hála, minden adottságom megvan hozzá, hogy az, akivel beszélek, potenciális áldozatnak érezze magát.

Mr. Palmer zavarában elvörösödik, és ellép az asztalomtól, hogy áttérjen a következő sorra. Megkéri Marie-t, hogy ne rágózzon, és szól Tonynak, hogy ne zsírozza össze a billentyűzetet a hamburgeres ujjaival.

Amint biztonságos távolságba kerül az asztalomtól, visszatérek a Sima Átkeléshez. Ez az oldal azoknak szól, akik, egyszerűen fogalmazva, öngyilkosságra készülnek. Egy rakás ilyen oldal van a neten. Van, ami mindenkinek tetszeni akar, mások meg speciális témákra mennek rá, mondjuk fulladásos halálra, lesérült, depressziós atlétákra vagy hasonló szarság. Olyat még nem találtam, ami pszichotikus bűnözők nem kívánt gyerekeinek szólna, úgyhogy jelenleg marad a Sima Átkelés.

Egyszerű kis oldal, semmi flancos flash vagy ilyesmi. Fekete és fehér. Klasszikus. Persze, ha egy öngyilkosoknak szóló weblap lehet egyáltalán klasszikus. Van külön hely az üzeneteknek, és van egy fórum is, én főleg ezt nézegetem. Leginkább az Öngyilkossági társkeresőt.

Az a baj az öngyilkossággal, és ezt a legtöbben nem fogják fel, hogy nehéz végigcsinálni. Tudom, tudom. Mindenki arról papol, hogy az öngyilkosság gyávaság. És az is: feladom. Menekülök a sötét űr elől, a jövő elől, megvédem magam attól, hogy azzá váljak, akivé irtózom válni. De attól, hogy gyávaság, még nem lesz könnyű.

Az a helyzet, hogy attól félek, túl erős az életösztönöm. Olyan, mintha a depressziós agyam és a nagyon is élő testem folyton küzdenének egymással. Félek, hogy a testem az utolsó pillanatban győzedelmeskedik az agyam felett, és akkor ott maradok, félúton a megvalósításban.

Semmitől sem rettegek jobban, mint a félmunkától. Egyáltalán nem szeretném tolószékben végezni, pépes ételeket enni, miközben 24 órán át vigyáz rám valami kretén nővér, akiről mindenki tudja, hogy titokban valóságshow-kat néz.

Ezért nézegetem az Öngyilkossági társkeresőt. Gondolom, az a lényeg, hogy az ember találjon egy hasonlóképpen elkeseredett szerencsétlent a környéken, akivel együtt készíti el a tervet. Úgy tűnik, együtt könnyebb, és szemmel láthatóan hatékonyabban is működik a dolog. Bejelentkezem.

Átfutok pár bejegyzést. Egyik se jó nekem. Vagy túl messze laknak (egyébként miért akarja Kaliforniában ilyen sok ember fejbe durrantani magát? Az óceán mellett se boldogabbak a népek?), vagy rossz társadalmi csoportba tartoznak (nem akarok összeakadni valami középkorú, házassági problémákkal küzdő fazonnal, és a lestrapált focistaanyukák se nekem valók).

Azon tűnődöm, hogy feladok egy saját hirdetést, de nem igazán tudom, mit írjak bele. Különben is, nincs annál szomorúbb, mint mikor az ember kinyújtja a kezét, hogy találjon egy társat, és elutasítják. Hátrapillantok, és látom, hogy Mr. Palmer néhány sorral arrébb van. Tina Bart vállát masszírozza. Lehet, hogy nincsenek is meg olyan jól Mrs. Palmerrel, ahogy gondoltam?

Mr. Palmer észreveszi, hogy nézem, és megcsóválja a fejét. Rávillantom a legkedvesebb mosolyomat, felemelem a kagylót, és tárcsázom a következő számot. Samuel Porter, Galveston Lane.

Miközben az ismerős kicsengést hallgatom, a számítógépem pittyen egyet. A fenébe is, mindig elfelejtem lenémítani a hangot!

Laura, a mellettem ülő, középkorú nő, aki túlságosan élénk rúzst használ betegesen halvány arcszínéhez, kérdőn rám néz.

Vállat vonok.

– Azt hiszem, a szoftver frissíti magát – súgom oda.

Laura forgatja a szemét, tuti, hogy egy élő hazugságvizsgáló van beleépítve.

Samuel Porter nem veszi fel a telefont. Nyilván őt sem izgatják fel az ingyen koktélok Hawaiin. Visszamegyek a Sima Átkelésre. A pittyegés azt jelezte, hogy valaki új posztot tett ki a társkereső fórumra. A címe: „Április 7”. Kinyitom:

Őszintén szólva először hülyeségnek tűnt ez az egész. Az öngyilkosságban pont az a legfontosabb, hogy örökre egyedül lehessek, úgyhogy nem is értettem, miért kellene ehhez valaki más is. De most már másképp gondolom. Attól félek, hogy az utolsó pillanatban gyáva leszek, vagy valami ilyesmi. Van más is, de most nem akarok belemenni a részletekbe.

Csak pár kérésem lenne. Először is, olyanokkal nem akarok összejönni, akiknek gyerekeik vannak. Azt nem viselném jól. Másodszor, nem lakhatsz távolabb egy óránál. Tudom, hogy ez nehéz ügy, mivel a semmi közepén élek, de egyelőre ragaszkodom hozzá. Harmadszor, április 7-én kell megtennünk. Ez az időpont fix. Ha többet akarsz megtudni, írj privátban

– JégRobot

Megnézem JégRobot adatlapját, és megpróbálok nem túl messzemenő következtetéseket levonni a választott névből. De komolyan, miért ezt a hülye nevet választotta? Jó, értem én, hogy itt mindenki egy kicsit, hogy is mondjam, zakkant, de azért mégiscsak… Az ember őrizze meg a méltóságát!

JégRobotról kiderül, hogy hímnemű. Tizenhét éves, tehát csak egy évvel idősebb, mint én. Eddig oké. Ja, és Kentuckyban lakik, egészen pontosan Willisben, ami tizenöt percre van innen.

Hirtelen áramütésszerű valamit érzek, és eszembe jut, hogy ilyesféle dolog volt izgatottnak lenni. JégRobot tökéletesen időzített. Talán életemben először szerencsém lesz. Ez biztosan egy jel az univerzumból – ha egyetlenegyszer szerencsés az ember, pont akkor, amikor az öngyilkosságát tervezgeti, akkor nyilván ideje lépni.

Újra elolvasom a bejegyzést. Április 7. nekem is megfelel. Ma március 12-e van, talán kibírom még egy hónapig, bár az utóbbi időben minden nap egy örökkévalóságnak tűnik.

– Aysel! – szólít meg Mr. Palmer újra.

– Igen? – válaszolok oda se figyelve.

Mögém lép, és rábök a monitoromra. Megpróbálom lecsukni az ablakot.

– Nézd, nem érdekel, mit csinálsz szabadidődben, de a munkaidődben ne ezzel foglalkozz! Megértetted?

A hangja csikorog, mint egy régi heverő rugója. Ha éreznék még bárki iránt is bármit, azt hiszem, Mr. Palmert sajnálnám. Na persze, ha sajnálnék bárki mást is magamon kívül.

Azt hiszem, nem vállalok nagy kockázatot, ha feltételezem, hogy Mr. Palmer nem ismeri a Sima Átkelés weboldalt. Nyilván azt hiszi, valamilyen heavy metal-oldalt böngészek vagy valami hasonlót. Fogalma sincs arról, hogy a lágyabb, hangszeres zenét szeretem. Sosem mondták neki a szülei, hogy ne gondolkodjon sztereotípiákban? Csak azért, mert tizenhat éves lány vagyok, akinek kócosnak tűnő, göndör haja van, és mindig sötét csíkos ingeket hord, az nem jelenti azt, hogy nem tudok értékelni egy hegedűszólót vagy egy zongorakoncertet.

Amikor Mr. Palmer elmegy, Laura gúnyosan felkacag.

– Mi van?

– Otthon nincs internetetek? – kérdezi rosszallóan. Belekortyol az ingyenkávéjába, és szörnyű, eperszínű rúzsfoltot hagy a pohár szélén.

– Otthon nincs kávéfőzője?

Laura vállat von, és amikor már azt hiszem, vége a beszélgetésnek, megszólal:

– A munkahelyen nem illik randira vadászni. Azt csináld a szabadidődben! Mindnyájunkat bajba keversz.

– Rendben – mondom, és ránézek a billentyűzetre. Nincs értelme elmagyarázni Laurának, hogy nem pasikra vadászom, legalábbis nem randizás céljából.

Figyelmesen nézem a sajtos chipsdarabkát, ami az F és a G billentyű közé szorult, és elhatározom, hogy válaszolok JégRobotnak.

Április 7-én randizunk.

Március 13., szerda

még 25 nap

A fizika az egyetlen óra, amit tényleg szeretek. Nem vagyok valami nagy természettudományos zseni, de ez az egyetlen olyan tárgy, ahol úgy érzem, választ kaphatok a kérdéseimre. Kiskorom óta érdekel, hogyan működnek a dolgok. Mindig szétszedtem a játékaimat, és megvizsgáltam, hogy illenek össze a darabok. Hosszú ideig képes voltam bámulni például egy baba karját (a féltestvérem, Georgia sose bocsátja meg, hogy felboncoltam a ballagásra kapott Barbie-ját) vagy egy autó kerekét. Egyszer szétszedtem apám ébresztőóráját. Amikor bejött, ott talált a fakó, bézsszínű szőnyegen ülve, az alkatrészek a tornacipőm körül hevertek.

– Mit csinálsz? – kérdezte.

– Eltöröm, hogy megtudjam, hogy lehet megjavítani.

Az apám a vállamra tette a kezét – emlékszem az érzésre, hatalmas keze volt, hosszú, vastag ujjakkal. Olyasféle kéz, amelytől egyszerre fél az ember, de ugyanakkor biztonságban is érzi magát.

– Tudod, Zellie, van elég törött dolog a világon. Nem szabad mindenfélét eltörnöd csak a móka kedvéért.

Az óra úgy maradt még évekig, míg végül kidobtam.

Na mindegy, a fizika legalább hasznos. Ellentétben az irodalommal, ahol főként depressziós költők lehangoló verseit olvasgatjuk. Hát, kösz szépen! A tanárom, Mrs. Marks megpróbálja dekódolni, mit akarhatott a költő mondani. Szerintem tök egyszerű: depressziós vagyok, és meg akarok halni. Fájdalmas végignézni, ahogy az osztálytársaim sorról sorra haladva próbálják kihámozni a versek értelmét. Nincs értelmük. Aki járt már ennek az érzésnek a közelében, pontosan tudja, hogy nincs semmi felemelő, szép vagy rejtélyes a depresszióban.

A depresszió olyan súly, amitől nem lehet megszabadulni. Cipelni kell. Rád esik, összenyom, és még a legkisebb dolgokat is elérhetetlenné teszi. Egy cipőfűzés vagy reggelizés is elérhetetlen messzeségű hegycsúcsnak tűnik, amit az ember nem tud megmászni. A depresszió a részeddé válik. Beleeszi magát a csontjaidba és a véredbe. Ha valamit tudok róla, akkor az az, hogy lehetetlen elmenekülni előle.

És abban is biztos vagyok, hogy messze én tudom a legtöbbet erről az osztályban. Ha hallgatom, ahogy beszélnek róla, úgy érzem, viszket a bőröm. Az irodalomórák olyanok, mintha diót kereső vak mókusokat figyelnék. Mrs. Marks azt mondja:

– Vessünk egy pillantást erre a sorra! Itt John Berryman, a költő azt mondja, hogy az élet és a barátok unalmasak. Mit gondoltok, mit akart ezzel mondani?

Az osztálytársaim nevetséges baromságokat kiabálnak.

– Nem volt senki, akivel elmehetne szombat este!

– Vége lett a fociszezonnak, úgyhogy nem talált semmilyen jó műsort a tévében!

Rendkívül nagy önfegyelemre van szükségem, hogy ne álljak fel és ne üvöltsem oda nekik:

– Rohadtul szomorú volt! Ennyi. Ez a lényeg. Tudja, hogy az élete már nem változik meg. Hogy számára nincs javulás. Mindig ugyanaz a nyomasztó, monoton lószar lesz! Unalmas, szomorú, unalmas, szomorú. Azt akarja, hogy vége legyen!

De ehhez beszélnem kellene az osztály előtt, azzal pedig megszegném az egyik szabályomat. Sosem veszek részt az ilyesmiben. Miért? Mert rohadtul szomorú vagyok. Mrs. Marks néha úgy néz rám, mintha tudná, hogy tudom, mit érzett John Berryman, de sohasem szólít fel.

Fizikán az osztálytársaim legalább nem próbálják feleslegesen megbonyolítani a pofonegyszerű dolgokat. Épp ellenkezőleg: ott mindnyájan azon vagyunk, hogy a bonyolult dolgokat leegyszerűsítsük.

Mr. Scott felír egy egyenletet a táblára. A hajítómozgásról tanulunk. Egy mozgásban lévő test tulajdonságait vizsgáljuk, amire gravitáció hat. És persze ott vannak a változók: milyen szögben hajították el a tárgyat, mi volt a kezdeti sebessége.

Összefolynak a számok a szemem előtt. Elgondolkodom a gravitációról. Néha úgy gondolom, talán a gravitációval van baj. Mindannyiunkat a Földhöz szegez, és ez hamis biztonságérzetet ad. Valójában mozgásban lévő testek vagyunk. A gravitáció akadályozza meg, hogy kilebegjünk az űrbe, vagy hogy akaratlanul egymásnak ütközzünk. Megvédi attól az emberi fajt, hogy egy hatalmas, fortyogó zűrzavar részévé váljon.

Bárcsak eltűnne a gravitáció, és a hatalmas, fortyogó zűrzavar részévé válnánk!