Jack London

Bérgyilkossági Iroda Kft.

A profi
(A vadállat)

Kossuth Kiadó

Tartalom

BÉRGYILKOSSÁGI IRODA KFT.

A PROFI (A vadállat)

Impresszum

BÉRGYILKOSSÁGI
IRODA KFT.

ELSŐ FEJEZET

Szép férfi volt; nagy, éjfekete szeme különösen finom és tiszta bőrű, olajbarna arcban csillogott, melyet göndör, simogatásra ingerlő fekete haj keretezett – szóval az a fajta férfi volt, akin a nők rajtafelejtik a szemüket, és aki tökéletesen tudatában van hódító megjelenésének. Széles vállú, karcsú csípőjű, izmos teste férfias hetvenkedéssel mozgott, amire némiképp rácáfolt az a szorongó tekintet, amelyet körbehordozott a szobán, majd az őt bebocsátó szolga után vetett. A szolga süketnéma volt – ezt akkor is kitalálta volna, ha Lanigan, aki őelőtte már járt ebben a lakosztályban, nem hívta volna fel rá a figyelmét.

Mihelyt az ajtó becsukódott a szolga mögött, a látogatót borzongás fogta el, amit alig bírt elfojtani. Pedig a teremben semmi nem volt, ami rettegésre adott volna okot. A nyugodt, méltóságteljes szoba falait könyvekkel zsúfolt polcok borították, néhol metszetek függtek, az egyik szabad térségben térképtartó állt. Volt a teremben egy állvány, tele vasúti menetrendekkel és gőzhajóprospektusokkal. A két ablak között hatalmas íróasztal terpeszkedett, rajta telefon, mellette asztalka az írógépnek. Kínos rend uralkodott mindenütt, hirdetve a hely gazdájának szisztematikus szellemét.

A könyvek felkeltették a várakozó férfi figyelmét. Ahogy a polcok előtt elsétált, gyakorlott szemmel kipécézte a fontosabb könyvek címét. A keménykötésű könyvek között sem volt semmi borzongató. Felfigyelt Ibsen Színművek, Shaw Színművek és regények című köteteire, a díszkötéses Wilde, Smollett, Fielding, Sterne és az Ezeregyéjszaka példányaira. Ott volt még La Fargue Evolúció és tulajdona, Marx több műve, a Fábiánus esszék, Dawon Bismarck és az államszocializmusa, Engelstől A család eredete és John Mitchelltől a Szervezett munkásság. Külön helyet foglaltak el Tolsztoj, Gorkij, Turgenyev, Andrejev, Goncsarov és Dosztojevszkij eredeti, orosz nyelvű kötetei.

A férfi most egy könyvasztalhoz lépett, melyen szemlék és folyóiratok álltak rendezett tornyokban, és az egyik sarkán a legújabb puha fedelű könyvekből volt felhalmozva egy tucatnyi. Odahúzott egy karosszéket, kinyújtóztatta a lábát, szivarra gyújtott, és turkálni kezdett köztük. Egy karcsú, vörös borítójú könyv felkeltette a figyelmét. A címlapján cifra ruhájú nő állt fegyverrel a kezében. A cím: Négy hét (Hangos könyv). Kinyitotta, s abban a pillanatban apró, de éles robbanás hangzott fel a lapok közül, fény villant, és füstpamacs szállt fel. A férfi rémülten zuhant hátra a karosszékben, keze-lába a levegőben, s úgy hajította el a könyvet, mintha véletlenül mérges kígyót kapott volna fel. A látogató szörnyen megrémült. Csinos, olajbarna bőre halotti zöldre sápadt, éjfekete szeme kidülledt a rémülettől.

Ekkor nyílt ki a lakosztály belső helyiségeibe vezető ajtó, és az itt uralkodó szellem gazdája megjelent. A hideg derű ráfagyott az arcára, amint megértette, mi is okozta vendége szánalmas rémületét. Lehajolt, felvette a könyvet, kinyitotta, és megmutatta a játékszerkezetet, amely a papírpatront felrobbantotta.

– Nem csoda, hogy ön és a hasonló teremtmények kénytelenek eljönni hozzám – mosolygott gúnyosan. – Önök, terroristák mindig elképesztenek. Miért épp az vonzza önöket, amitől a leginkább rettegnek? – Hangja még gunyorosabbá vált. – Puskapor. Ez volt az egész. Ha ezt a játékpisztoly-patront a nyelve hegyén pukkantja el, semmi következménye, legfeljebb némi kényelmetlenség beszéd és evés közben. Nos hát, kit óhajt megölni?

A házigazda kiáltó ellentétben állt látogatójával. Annyira szőke volt, hogy szőkítettnek lehetett volna hinni. A kék leghalványabb árnyalatában játszó szemét finom, igen selymes, az albínókéhoz hasonló szempillák árnyékolták. Félig kopasz fejét ugyanolyan finom, selymes haj borította ritkásan, szinte hófehéren, jóllehet, nem a kor színezte ilyen fehérre. A száj vonala határozott volt, megfontolt, de kemény, és magas, boltozatos homloka sokat elárult a mögötte működő agyról. Kínosan precíz angol kiejtése, melyből teljesen hiányzott bármiféle akcentus, szinte már maga is akcentusnak hatott. Komisz tréfája ellenére, amelynek épp az imént esett áldozatul a látogató, alig árult el humorérzéket. Súlyos, komor, tudósokra jellemző méltósága, a magabiztos erő, mely belőle áradt, olyan fennkölt, filozofikus higgadtságot sugallt, mely messze fölülemelkedett holmi trükkös könyveken és játékpisztoly-patronokon. Annyira meghatározhatatlan volt a megjelenése színtelen színeivel, szinte arcvonástalan arcával, hogy sejteni sem lehetett, mennyi idős. Lehetett harminc vagy több; ötven, esetleg hatvan. Az ember úgy érezte, hogy mindenképpen több, mint amennyinek látszik.

– Ön Ivan Dragomilov? – kérdezte a látogató.

– Ezen a néven ismernek. Éppúgy megteszi, mint bármi – mint önnek a Will Hausmann; ugyanis ezen a néven ajánlották be nekem. Ismerem önt. A Caroline Warfield-csoport titkára. A csoporttal már régebben is volt ügyem. Önt, úgy tudom, Lanigan ajánlotta be nekem.

Elhallgatott, fekete sapkácskát tett gyér hajú feje búbjára, majd leült.

– Nincs panasz, remélem? – folytatta aztán hidegen.

– Ó, nincs. Egyáltalán nem azért vagyok itt – nyugtatta meg sietve Hausmann. – Az az ügy tökéletesen kielégítő módon intéződött el. Azóta pusztán azért nem jelentkeztünk, mert nem volt módunk rá. Most viszont McDuffyt, a rendőrfőnököt akarjuk.

– Igen, ismerem őt – szólt közbe a másik.

– Ez egy brutális barom! – kiáltotta Hausmann növekvő indulattal. – Ügyünket egyre gyakrabban fojtja el csírájában, csoportunkról leszakította legvirágzóbb szellemű embereinket. Jóllehet, többször figyelmeztettük, deportálta Tawney-t, Cicerole-t és Gluckot! Állandóan megzavarta összejöveteleinket. Rendőrei ütnek-vágnak bennünket, mint egy csordát. Az ő bűne, hogy négy testvérünk most is börtönben senyved.

Míg a panaszáradat ömlött belőle, Dragomilov komoran bólogatott, mint aki összeszámolja a felsoroltakat.

– Vegyük például az agg Sangert. Soha ily tiszta és emelkedett szellem nem szívta még a civilizáció szennyezett levegőjét. És ő, a pátriárka, most hetvenkét évesen a Sing Singben morzsolja betegen, a halál felé araszolva tízéves börtönbüntetését! És miért? – kiáltott fel zaklatottan. Majd válaszolt saját kérdésére, és hangja elgyengült, üresen, reménytelenül kongott: – Semmiért.

A törvény vérebeit meg kell tanítani újra a vörös leckére! Nem gyötörhetnek tovább minket büntetlenül. McDuffy rendőrei hamisan esküdtek a tanúk padján. Ezt mi tudjuk. McDuffy túl régen él. Már rég halott lenne, csak eddig nem tudtuk összegyűjteni erre a pénzt. De most itt az idő! Mikor rájöttünk, hogy bérgyilkost fogadni olcsóbb, mint ügyvédet, ügyvédi segítség nélkül hagytuk szegény elvtársainkat börtöneikben, s így a pénz hamarabb összegyűlt.

– Tudja, ugye, hogy nem fogadunk el megbízást olyan ügy végrehajtására, melynek társadalmi jogosságáról mi magunk nem győződünk meg? – kérdezte Dragomilov szenvtelenül.

– De ez esetben… – próbált Hausmann indulatosan közbevágni.

– Ez esetben – folytatta Dragomilov nyugodtan és egyetértően – alig van kétség afelől, hogy az önök igénye jogos. McDuffy halála társadalmi szempontból célszerűnek és hasznosnak tűnik. Ismerem őt, és tudok a tetteiről. Biztosíthatom önt, hogy miután kérelmüket kivizsgáltuk, minden bizonnyal az ügylet elvállalása mellett fogunk dönteni. Most pedig térjünk az anyagiakra.

– De ha mégsem találják McDuffy halálát társadalmilag jogosnak?

– Visszakapják a pénzüket. Tíz százalékot vonunk le a kivizsgálás költségeire, cégünknél ez a szokás.

Hausmann vastag levéltárcát húzott elő a zsebéből, de még habozott.

– Előre ki kell fizetni a teljes összeget?

– Önök bizonyára ismerik a feltételeinket! – Dragomilov hangjából enyhe szemrehányás érződött.

– Igen, de azt gondoltam, abban reménykedtem… ön nagyon jól tudja, hogy mi, anarchisták igencsak szegények vagyunk.

– Épp ezért szabtam önöknek ilyen alacsony árat. Tízezer dollár igazán nem sok egy nagyváros rendőrfőkapitányának meggyilkolásáért. Higgye el, ez az összeg alig fedezi a kiadásainkat. Magánszemélynek ez sokkal többe kerülne, még akkor is, ha az áldozat magánszemély lenne. Ha milliomosok volnának, és nem egy ilyen kicsiny, küszködő csoport, McDuffyért legeslegkevesebb ötvenezret kérnék. Mellesleg, egészségi állapotom miatt ebben az ügyben nem vállalok nagy szerepet.

– Te jó ég! És mit kérnének egy királyért? – kiáltott fel a másik.

– Királya válogatja. Mondjuk, Anglia királya félmillióba kerülne. Apróbb, másod-, harmadrendű királyok körülbelül hetvenöt-százezer dollárból kijönnek.

– Nem gondoltam volna, hogy ennyibe kerülnek – mormogta Hausmann.

– Hát ezért ölnek meg közülük olyan keveset. Különben ön arra sem gondol, hogy egy ilyen tökéletes szervezetnek, amilyet én kiépítettem, roppant nagy kiadásai vannak. Csak az utazási költségeink messze felülmúlják az ön képzeletét. Számtalan ügynököt foglalkoztatok, és egy pillanatig se gondolja, hogy ők semmibe veszik a saját életüket, és csak úgy, füttyszóra ölnek. És például arra sem gondol, hogy az általunk végrehajtott akciók megbízóinkat semmiféle veszélybe nem sodorják! Valamint, ha úgy érzi, hogy McDuffy életéért sok a tízezer dollár, hadd kérdezzem meg, hogy mennyire taksálja a saját életét. Mellesleg, önök, anarchisták csapnivalóan működnek. Ha saját kezűleg próbálnak végrehajtani valamit, vagy eltolják, vagy lebuknak. És ami ennél is rosszabb, csak dinamitban vagy pokolgépben képesek gondolkodni. Ezek roppant kockázatos holmik!

– Igen, de ítélet-végrehajtásainknak szenzációsaknak, látványosaknak kell lenniük – magyarázta Hausmann.

A Bérgyilkossági Iroda főnöke bólintott.

– Ezt értem. De most nem erről beszélek. Hanem arról, hogy az ilyen durva, ostoba akciók roppant kockázatosak a saját ügynökeimre nézve. Ha az ön csoportja beleegyezne például egy mérgezésbe, tíz százalék engedményt adnék. Légpuska esetén huszonötöt.

– Szó sem lehet róla! – kiáltott fel az anarchista. – így nem érnénk el a célunkat. Vérnek kell folynia.

– Ez esetben nem tudok árengedményt adni. Ön Amerika állampolgára, Hausmann úr, nemde?

– Igen! És itt is születtem, St. Josephben, Michigan államban.

– Miért nem öli meg ön McDuffyt? Megtakaríthatná ezt a pénzt a csoportjának.

Az anarchista elfehéredett.

– Nem, nem. Az ön szolgáltatása, Dragomilov úr, nagyon is kitűnő. Azonkívül én, hogy úgy mondjam, kissé… szóval én félek a vérontástól, a gyilkosságtól, mármint attól, hogy én… személyesen csináljam. Undorodom tőle. Elméletben igazságosnak ítélek meg bizonyos gyilkosságokat, de gyakorlatban… nos, nem tudom rászánni magam. Nekem… szóval nekem egyszerűen nem megy. És ezen nem tudok változtatni. Még egy legyet sem bírnék agyonütni.

– Mégis egy vérszomjas csoport tagja.

– Igen. Az értelmem kényszerít rá. Nem elégít ki sem a filozofikus, ellenállni képtelen tolsztojanizmus, de például a Martha Brown-féle csoport elve sem, hogy „tartsd oda a másik arcodat is”. Ha megütnek, vissza kell ütnöm!

– Akár közvetítő útján is – jegyezte meg Dragomilov szárazon.

Hausmann bólintott.

– Úgy van. Ha a test erőtlen, nincs más megoldás. Akkor hát a pénz.

Miközben Dragomilov a pénzt számolta, Hausmann még egyszer alkudozni próbált.

– Tízezer dollár. Pontosan annyi. Tegye el, és ne feledje, hogy sok tucatnyi elvtársunk áldozatos odaadása testesül meg benne, azoké, akik csak nagy nehézségek árán tudták előteremteni ezt a tőlük megkívánt összeget. És ha már itt tartunk, nem számíthatná hozzá, csak úgy ráadásul, Morgan felügyelőt? Az is egy sötét lelkű gazember.

Dragomilov megrázta fejét.

– Nem. Nem lehet. Az ön csoportja máris nagyobb fizetési kedvezményt kapott, mint eddig bárki.

– Esetleg egy bomba… – próbálkozott a vendég. – Mind a kettőt elintézhetnék ugyanazzal a bombával.

– Amit semmiképpen sem fogunk alkalmazni. Mindenesetre McDuffy rendőrfőnök ügyét kivizsgáljuk. Megköveteljük önmagunktól, hogy erkölcsi alapja legyen tranzakcióinknak. Ha úgy döntünk, hogy a halála társadalmilag nem igazolható…

– Mi lesz akkor a tízezer dollárral? – vágott közbe Hausmann izgatottan.

– Visszakapják, a tíz százalék kezelési költség levonásával.

– És ha nem sikerül megölniük?

– Ha az év végéig nem sikerül, a teljes összeget visszakapják, plusz öt százalék kamatot.

Dragomilov ekkor felállt, megnyomott egy gombot, és ezzel jelezte, hogy a megbeszélés véget ért. Hausmann is felállt, és kihasználta az időt, míg a szolga odaért, hogy még egy kérdést feltegyen:

– És ha ön véletlenül meghal közben? Mondjuk, baleset éri, megbetegszik, ilyesmik. Nincs nyugtám a pénzről. A pénz elvész.

– Erre is van rendelkezésünk. A chicagói csoport főnöke azonnal átveszi az irányítást, és kézben tartja a dolgokat, míg a San Franciscó-i csoport főnöke meg nem érkezik. Épp a múlt évben volt erre példa. Emlékszik Burgessre?

– Melyik Burgessre?

– A Vasútkirályra. Az egyik emberünk volt vele megbízva, ő csinálta az egész tranzakciót, és szokás szerint előre megkapta a pénzt. Beleegyezésemet természetesen kikérték. És ekkor két dolog történt. Burgess vasúti szerencsétlenség áldozata lett, a mi emberünket meg elvitte egy tüdőgyulladás. A pénzt azonban visszajuttattuk a megbízóhoz. Magam néztem utána, bár törvényes úton nyilván nem lehetett volna visszakövetelni tőlünk. Sikereink titka a klienseinkkel való tisztességes kapcsolat. Higgye el nekem, számunkra, akik törvényen kívül működünk, a legcsekélyebb becstelenség is végzetes lehet. Ami pedig McDuffyt illeti…

Ekkor belépett a szolga, és Hausmann egy jellel hallgatásra intette vendéglátóját. Dragomilov elmosolyodott.

– Nem hall egy hangot se – mondta.

– De hát épp most csengetett neki! És, a teremtésit, ő engedett be, amikor csengettem!

– A csengetés neki fényjel. Csengetés helyett fény villan fel a számára. Soha életében nem hallott egyetlen hangot sem. Amíg nem látja a szájmozgásunkat, fogalma sincs róla, hogy miről beszélünk. Nos tehát: ami McDuffyt illeti, valóban megfontolták a kiiktatását? Ne feledje, hogy ha nálunk megrendelnek valamit, az már olyan, mintha végre is volna hajtva. Szervezetünk másként nem tudna működni. Ha a rendelés fel van adva, nem lehet visszavonni. Minden rendben?

– A legteljesebb mértékben. – Hausmann még megállt az ajtónál egy pillanatra. – Mikor hallhatunk valamit az… akcióról?

Dragomilov egy pillanatig gondolkodott.

– Egy héten belül. Az ügy kivizsgálása ebben az esetben formalitás. Kivitelezése egyszerű. A helyszínen pedig tartózkodnak embereim. Volt szerencsém!

MÁSODIK FEJEZET

Egy héttel később egy délután bérkocsi várakozott az S. Constantine & Co. féle nagy importcég bejárata előtt. Három órakor maga Sergius Constantine bukkant fel magánirodája mélyéből; cégvezetője kikísérte a kocsihoz, és a főnök odáig is utasításokkal látta el. Ha Hausmann vagy Lanigan látta volna beszállni a kocsiba, azonnal felismerték volna. Persze nem Sergius Constantine nevén nevezték volna meg, ha megkérdezik őket, és ha felelnek, hanem Ivan Dragomilovként.

Mert valóban Ivan Dragomilov hajtott el a zsúfolt East Side felé. Egyszer megállt, hogy újságot vegyen egy rikkancstól, aki azt kiabálta: „Különkiadás!” El sem indult, míg át nem futotta a vastag betűs címeket és a rövid híreket. A kishírek között talált egyet, amelyik az anarchisták újabb gaztettéről számolt be. Egy szomszédos városban meggyilkolták a rendőrfőnököt, McDuffy főkapitányt. Amint maga mellé tette az újságot, és indított, szelíd büszkeség ült ki Constantine arcvonásaira. A szervezet, melyet ő épített ki, íme, ismét működött, mégpedig ezúttal is simán. Az ügy kivizsgálása megtörtént – ez esetben szinte csak forma kedvéért –, a parancsot továbbították, és McDuffy már halott. Elmosolyodott, és befordult az East Side legundorítóbb nyomortanyái mellett emelkedő modern toronyházak egyike elé. A mosoly a Caroline Warfield-csoport elképzelt ujjongásának szólt: örvendeni fognak a terroristák, akik nem elég bátrak ahhoz, hogy önmaguk gyilkoljanak.

A lift a legfelső emeletre vitte Constantine-t. A csengetésre fiatal nő nyitott ajtót. Hevesen átnyalábolta Constantine nyakát, arcon csókolta, és az orosz nyelv szeretetteljes kicsinyítő formáival árasztotta el őt, aki a maga részéről Grunyának szólította a lányt.

Kényelmes lakásba tértek be. Különlegesen kényelmes és ízléses lakás volt, még ahhoz képest is, hogy az East End modell-lakosztályainak egyike volt. Tartózkodó egyszerűség, kultúra és gazdagság áradt a berendezésből és a lakásdíszekből. A sok-sok könyvespolc, a folyóiratokkal borított asztal tűnt fel először, míg a szoba túlsó felét nagy zongora foglalta el. Grunya jellegzetes szőke orosz szépség volt, ám a szőkeség minden színével megáldva, mely látogatójából hiányzott.

– Telefonálhattál volna! – korholta az érkezőt. Angolsága éppoly akcentus nélküli volt, mint a vendégéé. – És ha nem vagyok itthon? Olyan rendszertelenül jössz, sose tudom, mikor várjalak!

A férfi a tágas ablakülés párnái közé süppedt, a délutáni lapot maga mellé dobta.

– Édes Grunyám, ne kezdd azzal, hogy leteremtesz – mondta, miközben sugárzó szeretettel nézett a lányra. – Nem tartozom a nyomor-óvodásaid közé, és nem tűröm, hogy előírd minden lépésemet. Nem te fogod megmondani, hogy mikor mossak arcot, vagy mikor fújjam ki az orromat. Jöttem, gondolva, hogy esetleg itthon talállak, de leginkább azért, hogy kipróbáljam az új kocsimat. Nem szaladnánk vele egy kört?

Grunya megrázta a fejét.

– Ma délután nem lehet. Négy órára vendéget várok.

– Jó, nem felejtem itt magam – nézett az órájára a férfi. – Meg azért is jöttem, hogy megkérdezzem, le tudnál-e jönni a hét végén. Edge Moor olyan magányos hely, ha egyikünk sincs ott.

– De hiszen én kint voltam három nappal ezelőtt! – felelte Grunya duzzogva. – Grosset azt mondta, hogy te sem jártál lenn már egy hónapja.

– Nagyon sok dolgom volt. De most lazítani akarok egy hétig és csak olvasgatni. Mellesleg, miért mondta volna neked Grosset, hogy én sem voltam lenn egy hónapja, ha te közben lenn jártál volna, mi?

Grunyából kitört a kacagás.

– Jól van, te inkvizítor. Nekem is nagyon sok dolgom volt, akárcsak neked. – Megsimogatta a látogató kezét.

– Szóval lejössz?

– Ma még csak hétfő van – gondolkodott el a lány. – Igen. De csak akkor ha… – huncutul elmosolyodott –, ha levihetem egy barátomat is. Tetszeni fog neked, hidd el!

– Aha! Szóval fiú az illető, ha jól sejtem. Egy amolyan hosszú sörényű szocialista, nemde?

– Nem! Rövid hajú. De, bácsikám, igazán felhagyhatnál a viccesnek képzelt élcelődéseiddel. Én soha életemben nem találkoztam hosszú sörényű szocialistával. Te igen?

– Én sem. Viszont láttam őket sört inni! – jelentette ki a férfi mély meggyőződéssel.

– Ezért bűnhődni fogsz! – kiáltotta Grunya. Felkapott egy díszpárnát, és fenyegetően felé indult. – Ahogy az óvodásaim mondják: lecsapom a kókuszodat! Nesze! Nesze! Nesze!

– Grunya! Tiltakozom! – lihegte a férfi az ütések elől kapkodva a fejét. – Ez nem illik! így bánni anyád bátyjával! Meg már öregszem is…

– Puff! – ütötte virgoncan Grunya, majd elhajította a párnát. Kezébe vette nagybátyja kezét, és az ujjakat nézegette. – Ha meggondolom, hogy láttam, mikor ezek az ujjak egy egész kártyacsomagot téptek egy mozdulattal ketté, vagy amikor ezüsttallérokat görbítettek meg!

– Rég volt. Ma már az ujjaim… nos, elgyengültek.

A szóban forgó ujjak lazán, erőtlenül nyugodtak Grunya tenyerében, ami a lányt újra felbosszantotta. Most Constantine bicepszére tette kezét.

– Feszítsd meg! – parancsolta.

– Ne… nem megy – sóhajtotta. – Ó! Ne! Na nézd, ez… ennél jobban nem megy. – Valójában alig erőltette a dolgot. – Látod, elgyengültem… A szövetek leépülnek, ahogy rohamosan öregszem… – Feszítsd meg! – kiáltotta a lány, és most már a lábával is toppantott. Constantine megadta magát. Amint bicepsze megkeményedett a lány tenyere alatt, Grunya arcán csodálat ömlött el. – Csakhogy ez eleven vas! Csodálatos! Kegyetlenül erős vagy. Elpusztulnék, ha valaha is ellenem használnád az erődet.