Balogh András

HERMENEUTIKA
ÉS KÖNYVTÁR(TUDOMÁNY)

A fenomenológia és hermeneutika könyvtári alapkérdései

Kossuth Kiadó

MODERN ÉS POSZTMODERN „KÖNYVTÁR-FILOZÓFIÁK”

Könyvtár-fenomenológiai, de(kon)strukciós kísérlet két (anti)tézisben{1}

„Nincsenek tények, csak interpretációk.”

(Nietzsche)

Bevezetés

Modern és posztmodern (a könyvtárügyben): „ideális”, még ha egy kicsit divatosnak, oktrojáltnak és elvontnak tűnő dichotómiájú, mégis explicit kiinduló- és viszonyítási pontként definiálható kerete lehet előadásomnak, a könyvtárak társadalmi–technológiai fejlődésének következtében megváltozott ontológiai státusáról, állapotáról, jelentéséről szóló diskurzusnak. Nem tagadom e felosztás könyvtártörténeti, könyvtártudományi „önkényességét”, de hogy - reményeim szerint - mégsem válik e diszkusszió, e téma, e distinkció egy Prokrusztész-ágyba történő (spekulatív) fogalmi beerőltetésnek értelmezésemben, arra „garanciát jelent” egyrészt a posztmodern hagyomány és kánon más tudományterületen felmutatott „aktualitása”, másrészt, a közvetlenül is megtapasztalt gyakorlati könyvtári munka során megvalósított, új módszerekre alapozott szemléletek működőképessége. Már részben bevett, használt, sőt helyenként meghaladott könyvtárszakmai működő modellek új kontextusban történő definiálásáról van szó posztmodernitás ürügyén. Így nem egyszerűen lehetőségként vetjük fel a posztmodernt mint (szubjektív) könyvtári, könyvtárhasználói létállapotot, jelenlétet, de kifejezetten szükségszerűségként! A modern könyvtár(filozófia) értelmezési horizontja már nem alkalmas a könyvtári diskurzus folytatására, megújítására. Nem kisebb feladatra, szellemi kalandra vállalkozunk, mint hogy felvázoljuk a posztmodern narratíva diskurzusába illesztett könyvtári jelenlét, jelentés kérdéseit, dekonstruálva a könyvtárhoz, a könyvhöz, a tudáshoz kötődő hagyományos metafizikai fogalmi beágyazottságát. Azzal a radikális állítással kezdve, hogy a mai (posztmodern) könyvtárnak nem a jelentése változott meg, hanem elvesztette az objektív (hagyományos, történeti metafizikai beágyazottságból fakadó) definiált jelentéskritériumainak fogalmi alapját. A posztmodern könyvtárnak már nem az a feladata, hogy a dolgokat, ahogy megismertük, „adekvátan” közvetítse. Interpretációs, értelmezési, megismerési, „hermeneutikai” alternatívákat kínál. Ez a (kötöttségek nélküli) „jelentésnélküliség” természetesen nem jelenti azt, hogy maga a könyvtár is elvesztette volna egzisztenciális értelemben vett létjogosultságát, sőt kifejezetten állítjuk, hogy a könyvtár és a szöveg most lépett csak igazán az olvasóval „új szövetségre”. A könyvtár dekonstrukciója során a kulturális (történeti) értékhierarchia lebontásával azt is állítjuk, hogy a szépség és érték már nem „adott”, hanem közösségileg létrehozott, gyarapítható és változtatható az olvasó által is. A könyvtár a mai (digitális) világ mindenütt és bármikor fellelhető információs folyamata, lokális elhelyezkedésétől függetlenül. De ennél is tovább megyünk majd: tágabb értelemben a teljes információs (virtuális) tér „könyvtárnak” tekinthető – erre az információs fenomén dekonstrukciója során jutunk –, így még tovább tágítjuk a („fantasztikus”) könyvtár metaforáit, szimbolikus és fogalmi tereit. Ennek megindokolása, belátása más nyelvezetű, más alapokra helyezett argumentációt igényel, mint amit a könyvtárról szóló metafizikai narratívák sugalltak.

A könyvtár, a könyvtári intézményrendszer korunkban történő fogalmi újradefiniáltsága, újradefiniálásának tudományos, technológiai, társadalomtudományi, „filozófiai”, módszertani paradigmaváltásainak folyamatai mögött komplex társadalmi-gazdasági szükségszerűségek, technológiai fejlődési trendek, használói, szolgáltatói szemléletmódok, igények és elvárások változásai húzódnak meg. „Forradalmian” változtak meg az információ- és a kultúraátadás, kultúraközvetítés (könyvtári és nem könyvtári, intézményesített és informális) platformjai. A modernitás kultúrpolitikai eszményvilága; a „passzív” befogadás szociális és esztétikai forradalmától, (magaskultúra mindenkinek) a posztmodern korra a hermeneutikailag is újraértelmezett személyes kulturális részvétel, tartalom előállítás (és megosztás) hármasságába fejlődött, elsősorban a virtuális tér platformjain keresztül.  Nemcsak a kultúra elsajátításában és közvetítésének intézményes módozataiban történt „paradigmaváltás”, de a kultúra társadalmi jelenségvilága is radikálisan megváltozott azáltal, hogy elvben bárki lehet tartalom előállító és megosztó a virtuális térben. Ez a jelenség egyrészt megváltoztatta az író „ontológiai” státuszát, de az írásművekét is, hiszen továbbírásra, átírásra is lehetőség nyílik. A „fantasztikus könyvtár” (Foucault) eszméje és gyakorlata úgy tűnik, a virtuális valóság horizontján valósulhat meg. Ha letöltünk egy írásművet, mondjuk a Magyar Elektronikus Könyvtárból, akkor bizonyos formátumok esetén bele is írhatunk, „ki is egészíthetjük”.  Mindezek a jelenségek a könyv közösségi térben történő fejlődését mutatják, amellyel létrejöhet egy „abszolút” könyvtár, mely mégis percről percre változó szövegvalóságként (szövegváltozatként) mutatkozik. Ha a könyv és írójának, (íróinak) ontológiai státusza ilyen módon másként mutatkozik, akkor igencsak érdekes és izgalmas téma azt körüljárni, hogyan változott meg a szövegeket, információkat, multimédiás tartalmakat „hagyományosan” gyűjtő és elosztó (köz)könyvtári funkció és feladatkör. A könyvtár fogalmi „feloldása” az információs korra nagymértékben túl-és meghaladta az intézményes kultúraátadás könyvre, (könyvkölcsönzésre), egyáltalán az olvasási funkcióra fókuszált hagyományos világának dimenzióit, szükségleteit, feladatait. A modern kor szolgáltatásorientált (köz)könyvtári eszménye, melyben a szórakozás, a szabad művelődés, az önművelés, a mindenki által elérhető kultúrára törekvés toposzai nem vesztették el fontosságukat, hanem részben „átkerültek” a virtuális kultúraközvetítés, a virtuális (könyvtári) tér platformjaira, amelynek színterein lezajlott a hagyományos könyvtárhasználati kultúra de(kon)strukciója{2} is, hiszen a kultúrafogyasztást, a tartalom előállítás és megosztás egészíti ki. A virtuális tér „felemelte”, „emancipálta” a könyvtárat, fogalmilag átstrukturálta, dekonstruálta, kiléptette önmaga zárt világából, az „elrejlettségből” az „el-nem rejtettségbe”. A könyvtár, a virtuális valóság korrelációjaként konstituálva, valóban „fantasztikussá”, „kéznél levővé” vált, hiszen minden virtuális valóságban végzett tevékenységhez, hozzárendelhető a könyvtár. Az ember természetes (virtuális) létmódja könyvtári dimenzióban mutatkozik meg. Kezdjük azzal, hogy az információkeresés, mint fő könyvtárosi tevékenység, ma már mindenki számára alapvető, hiszen bármi kérdésünk van, bármire szeretnénk rákérdezni, rögvest egy keresőmotort használunk. A virtuális világ így bizonyos értelemben „hermeneutizált” szféra, hiszen rákérdezünk a világ dolgaira általa. De persze nemcsak kérdezünk, hanem az információözönt szelektáljuk, értelmezzük, megértjük, alkalmazzuk, tehát bekapcsoljuk a hermeneutika körbe az információs folyamatot. Ezenkívül azonban nemcsak „passzív elszenvedői” vagyunk az információáramlásnak, de magunk is szervesen bekapcsolódunk ebbe a rendszerbe azáltal, hogy tartalmat állítunk elő, osztunk meg, kommentelünk, ergo diskurzust, dialógust folytatunk. A közösségi média együttes jelenlét (Mitsein) világába dekonstruálódik az újfajta könyvtári jelenség, tevékenység és praxis. A könyvtár és a könyv maga is „közösségi élménnyé” lesz. E közösségi élmény adekvát színterei a virtuális közösségi terek, és a valóságos könyvtári terekben manifesztálódnak, csakúgy, mint az olvasói térhasználat reprezentációi is. A tér, a társadalmi tér, így a könyvtár társadalmi és valóságos tereinek „forradalma”, emancipációja zajlott le az elmúlt 15 évben.

A posztmodern könyvtár-filozófiai kontextus ideális keretéül szolgál az „új” könyvtári világ leírásának, dekonstruálásának a fenomenológiai redukció módszerét felhasználva. A fenomenológia és a dekonstrukció könyvtári környezetben történő alkalmazásához, a könyvtári és olvasói jelenvalólét, Heideggertől vett és átírt kölcsönterminológiával kifejezve, könyvtárban-benne-léte elemzésének kiterjesztéséhez a fenomenológia sokoldalú felhasználhatósága, továbbfejlesztése, könyvtár-és információtudományi aktualizálása szolgál alapul. Mindez a posztmodern (könyvtári) kontextus módszertani kritikai elvévé válva további, a modernitáshoz való (kritikai-dialektikus) viszony elemzésével válik „totálissá”. Első körben a könyvtár-fenomenológiát a (posztmodern) könyvtári világnak mint „szubjektív (de)konstrukciónak” a fundálására, majd a modernnel való gondolati-történeti szembeállítás tételezése okán idézzük fel. A posztmodern legelső megközelítésben tehát a (modern) történeti metanarratívák (teleológiai), egy történeti célprojektum ban megvalósuló szemléletét, kinyilatkoztatását rombolja le. A könyvtári dekonstrukció a történeti teleológia helyett az információs fenoménra irányuló könyvtár-ontológia felől alapozza meg a posztmodern könyvtár létstruktúráját. A köznyelvre lefordítva ez az aktus jelenti a hagyományos könyvtárkép dekonstrukcióját, a könyvtári létezésnek a (virtuális) létre történő redukcióját. A történelem igen gyakran elfedőleg hat a könyvtárkép, a könyvtárfogalom megmutatkozását illetően is. A posztmodern könyvtári állapot éppen ezért „posztkönyvtári” állapotot is jelent, de nem negatív, korlátozó értelemben, hanem ontológiai (határ)átlépését jelenti a történetileg konstruált hagyományos könyvtárfogalomnak, könyvtár(os) képnek a virtuális valóság felé. A modern és posztmodern szembeállítás közvetlenül adódó lehetősége mellett azonban olyan kritikai elv kifejtésére is lehetőséget látok modern és posztmodern könyvtár ürügyén, amely intézményesen, a könyvtári praxisban is meghaladhatja ezt a szembeállító tételezést. Szerencsés intézményi csillagzat alatt valósult meg tehát az elmélet és gyakorlat modellértékű összevetésének, alkalmazásának intézményes kerete: a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár Központi Könyvtárának magyar könyvtárügyben betöltött szerepe, 2001-es „(poszt)modernizálódása” óta eltelt idő szakmai eredményei szinte a kezdettől kínálják e modern és posztmodern gyakorlati és tudományos aspektusok, dichotómia egybevetését, szakmai értékelését. E folyamat evolúciójának fontos állomása a „bibliopláza könyvtármodell”, amely valójában a modern és posztmodern könyvtári dichotómia tételezésének közvetlen, gyakorlati előfeltételévé, elméleti-kutatási terepévé vált, megfelelve annak a tudományos kritériumnak, hogy egyes könyvtári jelenségek elméleti leírását már megelőz(het)ik az olvasói-könyvtári jelenlét metszéspontjában megnyilvánuló tényei, eseményei, így nem feltétlenül utólagos spekuláció az elméleti keretbe helyezés. A könyvtárak posztmodern szempontú, megalapozású elméleti, és ezeknek könyvtárhasználati-gyakorlati, „könyvtártudományi” megközelítését, módszereit is magában foglaló tézisek vázlatos, kidolgozására azért is nagy szükség van, mert az elmúlt 20-25 év könyvtártörténeti fejlődésére, „állapotváltozására” adott helyes válasz igényli a többoldalú, új kontextusú, eredeti megközelítésmódokat, amelyek hozzájárulhatnak a könyvtárügy mai problémáinak megértéséhez, egyben részei a nagyobb és tágabb spektrumú könyvtári szakmai diskurzusnak. Másodjelentésben magam is tehát ennek a szellemében foglalkozom a könyvtár modern és posztmodern aspektusainak összevetésével, fenomenológiai-hermeneutikai kontextusba illesztésével.

{1} 2013. november 7-én Balatonfüreden megtartott előadás szerkesztett és kibővített változata.

{2} A destrukció és a dekonstrukció fogalmának együttes, összevont használatával a könyvtárfogalom hermeneutikai és „hermeneutikán túli”, „posztmodern” konstitúcióira utalok.