Ferge Zsuzsa

Nem cserélek elveket

életút-beszélgetések

KÉSZÍTETTE WEILER KATALIN

Noran Libro

Tartalom

Előszó egy életrajzféléhez

I.  A családról, a háború előtti világról

II.  A háború utáni életről

III.  A testvérekről

IV.  Az egyetemről, Sanyiról, barátokról

V.  A politikáról és a szociológiához vezető útról

VI.  A szociálpolitikáról

VII.  Ami 2009 után történt

Kísérlet a lezárásra

Utószó

Impresszum

Előszó egy életrajzféléhez

Nem tudnám megírni a memoárjaimat, mert az irodalmi műfaj, és én nem vagyok író.

A mostanában divatos családtörténeteket és önéletírásokat is csak akkor szeretem, ha pontos korrajzok, vagy irodalmi értékük is van. Az az életinterjú, amit Weiler Kati állított össze sok éven át folytatott beszélgetéseinkből, se nem pontos korrajz, se nem irodalom. Életinterjú, amit Kati érdeklődése irányított.

Ha Kati szerepét hangsúlyozom, az nem felelősségáthárítás. Én azért sem írtam meg az életemet, mert nem jegyeztem föl soha semmit, nem írtam naplót, esetlegesen őriztem meg leveleket, a memóriám pedig rossz. Ahogy közeledtem a 70 felé, egyre többen kerestek meg, hogy írjam meg az életemet, ha röviden is. Ennek a kérésnek egy esetben nem tudtam ellenállni, amikor a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár a szociális szakma digitális archívumát készítette. Az a néhány oldalas összefoglalás azóta is rajta van a weben. Mások azt kérték, hogy ha már nem írom le, legalább beszélgessünk, és abból majd valami készül. Pik Kati kezdte ezeket a beszélgetéseket, de sajnos, halála félbeszakította ezt a munkáját is. A legteljesebb anyagot – életútfilmet – Hanák Gábor készítette és egyben archiválta is. Az az anyag az övé.

A sok beszélgetésből annyit megértettem, hogy életrajz is többféle van. A váz lehet a kronológia. Ám a diakrónia, az események egymás utáni követése nem oldja meg a bonyolult szinkronitások kezelését. Az ember egyszerre él a történelemben, a politikában, a családjában, a szakmájában, a szenvedélyeiben (ha épp vannak). Nagyjából egyidejűleg adódhatnak, aztán meg különböző ritmusban változhatnak az életét is befolyásoló találkozások, élmények, olvasmányok, utazások, betegségek, nyereségek és veszteségek. Más a történés, és más az, ahogy átélem, ahogy feldolgozom, ahogy elraktározom, ahogy az emlékeimben torzítom. Mindez együtt elbeszélhetetlen, és – ha csak nem igazi író írja – érdektelen is. És akkor még egy szót sem szóltam az alapdilemmákról, a hangulatigondolati skáláról az önigazolástól az önmarcangolásig, vagy a szemérmességtől-zárkózottságtól a kitárulkozási vágyig; életünk értelmének és visszamenőleges értékelésének erkölcsi minősítési kényszeréről vagy épp annak eltávolításáról, és ki tudja még, hány hasonló eldöntendő vagy megoldhatatlan kérdésről.

Az életinterjúban az a jó, hogy nem nekem kell szelektálnom és nézőpontot választanom, ezt a kérdező teszi meg. A végtelen sok lehetséges szálból azt húzza ki, ami őt leginkább érdekli. Weiler Kati igyekezett a kronológiát megtartani, de ez a témák szinkron sokfélesége miatt csak részben sikerült – egy-egy kiemelt téma csak önmagán belül lett kronologikus, és egyetlenegy se maradt igazán érintetlen a többi témától. Kati a maga pszichológiai és szociális kultúrájával azt próbálta beszélgetéseink során megtudni, hogyan alakultam én azzá, ami vagyok, a hangsúlyt a személyes kapcsolatok szövevényére és a belső történésekre helyezve. Nem is találhatott volna rosszabb alanyra. A magánszférámat mindig igyekszem magamnak megtartani, a gyerekeim-unokáim magánszférája érinthetetlen. Róluk annyit, hogy van két csodálatos gyerekem, négy remek unokám, két, örömöt jelentő dédunokám. Több mint negyven szép és jó évet töltöttünk együtt a párommal. Abban persze bizonytalan maradtam, hogy hol a magánszféra határa, mit kell és lehet elhallgatni, hol végződik a diszkréció, és hol kezdődik a hazugság.

Kati azonban annyira őszintén érdeklődött, hogy egy idő után kötélnek álltam. A végeredmény valamilyen kompromisszumsorozat, ahol igyekszünk egymás érdeklődését és érzékenységét tiszteletben tartani.

A beszélgetések hosszú évekig húzódtak. Az elsőre 2005-ben került sor, az utolsóra 2009-ben. Mikor 2011-ben az utolsó simításokat is elvégeztük, befejezettnek tekintettük az anyagot. A folyamat lassúságát főleg az én romló teherbírásom és mindkettőnk leterheltsége okozta. Évente egyszer-kétszer tudtunk időt szakítani többórás beszélgetéseinkre. Ez nyilván látszik a töréseken, eltérő stíluson. Közben a tartalom is kicsit változott. A 2011. évi áttekintésnél rájöttem, hogy noha a napi politika folyton felbukkan, ide nem szabad beszivárognia. Utólag olvasva a dohogásaimat egyrészt az lett világos, hogy az akkor jelentősnek látszó események elfelejtődtek, másrészt az, hogy ma már meg se említeném őket. Lassan megtanultuk, mindig van lejjebb. A felháborodásra ma még több ok van, de ezt egyre inkább kétségbeesés, rezignáltság és szomorúság kíséri. Mindez azonban már nem az „életrajzom”.

Kati leírta a magnós beszélgetéseket, vagy, ha épp kihagyott a magnó, az emlékezetére hagyatkozott. A javítás során – megbeszélésünk szerint – a technikai vagy más okból kimaradt részeket kiegészítettem, a beszélgetésben csak felbukkanó nagyanyai naplóféléből egyes részleteket beszúrtam, és bizonyos adatoknak (évszámok, nevek, idézetek stb.) utánanéztem. A kontroll azonban messze nem teljes, biztos, hogy sok tárgyszerű pontatlanság maradt a szövegben. És (idő és energia hiányában) semmilyen levéltári vagy más kutatással nem egészítettem ki a visszaemlékezésemet.

Az utólagos korrekciókat követően előálló szöveg sok szempontból hibrid. Nem leírt élőbeszéd, de nem is szakmai vagy irodalmi igényű írott szöveg. A családtörténet és szakmai élet, a személyes élet és a közügyek fura, messze nem következetes keveréke. Eredetileg nem közlésre szántuk, se Kati, se én. Katit az érdeklődése vezette, engem pedig az, hogy ha már van ilyen lehetőségem, akkor hadd őrződjenek meg a múlt darabkái gyerekeim és az ő gyerekeik számára, ha majd egyszer érdekli őket.

Az anyag elkészülte után hat évvel szakemberi-baráti késztetésre (Agárdi Péter bátorítására) mégis elfogadtuk, hogy kerüljön az anyag kiadásra. Alapos kritikája nyomán 2015-ben egy sor szerkezeti változtatást, hiánypótlást végeztünk. Ezzel persze sokféle új törés is került az anyagba. Úgy láttuk, hogy a további tökéletesítések valószínűleg egyre többet ártanak. Így hát a kéziratot elengedjük. Legyen meg ennek a könyvnek is a saját sorsa.

És végül, már 2015-ben, amikor a kiadáshoz készülődtünk, sok más kiegészítő tisztázás mellett megkérdezted, Kati, hogy mit tennék, ha újrakezdhetném. Válaszom nincs, legföljebb annyi, hogy nem szeretném újrakezdeni. Minden bajjal együtt szép, jó, szerencsés életem volt. Remélem, kevesebbet ártottam, mint amennyit használtam. Harmóniát kerestem, és ezt a személyes életemben gyakran megtaláltam.

Közben 2011, majd 2015 lett, 80 éves lettem, és mire ez a könyv megjelenik, 85 leszek. Fejezzük hát be ezt a fura, kanyargós, egyenetlen életmesét. Köszönöm, Kati, hogy sok mindent előhoztál az életemből, és bocsánat, amiért nem segítettem többet.

2011. szeptember

Ferge Zsuzsa

(Kiegészítve: 2015)

I.

A családról, a háború előtti világról

(2005. NOVEMBER 24.)

Budapesten születtem, a Maros utcai zsidó kórházban. Akkor a szüleim az első közös lakásukban, a Szász Károly utcában laktak. Én a második, középső gyerek vagyok, nővérem, Márta másfél évvel korábban, 1929-ben született. Az apám ’31-ben az első munkahelyéről, a zsidó fiúgimnázium tanári állását otthagyva, átment a Pester Lloydhoz. Oda úgy került, hogy előtte már ott dolgozott az ikertestvére, Kecskeméti Pál, aki filozófusnak készült, de nagyon érdekelte a politika. ’29-ben vagy ’30-ban Palit meghívták Berlinbe, a United Press amerikai hírszolgálathoz dolgozni. A Pester Lloyd főszerkesztője, Vészi József, úgy engedte el, ha maga helyett egy ugyanolyat hoz. Hogy ezt viccnek szánta-e, mert tudott az ikrekről, vagy komolyan beszélt, a családi legendakör nem örökítette meg. Palinak mindenesetre sikerült a kérés pontos teljesítése, egypetéjű ikrek voltak. Így került apám, Kecskeméti György a Pester Lloydhoz, amelynek 1936-ban felelős szerkesztője lett. A tanárság meg az újságírás kényszereit elfogadta, de azt hiszem leginkább költő, író, tudós szeretett volna lenni. Esszéit, verseit, drámáit a testvéreimmel éveken át gyűjtögettük, Márta a fontos írásokat lefordította németből. Sokkal később, születési centenáriumának évét követően sikerült kiadnunk a Philippos és Demosthenes kötetet, fedőlapját Máté unokám tervezte, Göncz Árpád írt hozzá előszót. Akinek a kezébe kerül, elképed az aktualitásán – sajnos.

Anyám „nem dolgozott”. Szintén nyelvtanárként végzett. Apám az egyetemet Pécsett kezdte, és Pesten végezte (gondolom, ebben is szerepet játszott a numerus clausus), anyám meg a pesti egyetem helyett, ahová nem vették föl, külföldön kezdett. Vágó Mártával együtt először Heidelbergbe, onnan Párizsba mentek tanulni. Anyám visszajött a pesti Pázmányra, és ott találkozott az apámmal. Mind a ketten nyelvtanárok lettek, ha jól tudom, az anyám német–francia, az apám német–angol–francia.

A legtöbbet Vágó Márta emlékirataiból lehet tudni az akkori életükről. Ők József Attilával négyen elég sok időt töltöttek együtt ebben a korai egyetemista szakaszban. De az apám a pécsi egyetemen is nagyon sok barátot szerzett. Ott egymásra talált egy elég jelentős egyetemista értelmiségi kör, akik a Symposion nevű folyóiratot indították el. Összesen két száma jelent meg 1925–26-ban. Nagyfalusi Jenő szerkesztette, Várkonyi Nándor volt a kiadó. Utánanéztem, a kör tagjainak jó része szerző az első két számban: Aczél Tivadar, Balogh Károly, Féja Géza, Fettich Nándor, Halász Gábor, Hegyi István, Illyefalvi Vitéz Árpád, Juhász Vilmos, Kecskeméti György és Pál, Kerényi György, Németh Antal, M. Pogány Béla, Várkonyi Hildebrand, Waldapfel József. Sokuk később is barát maradt, de nagyobb részüket én már nem ismertem. Aztán apám, és azt hiszem, Pali is átjöttek Pestre. Ezt a történetet nem ismerem pontosan.

Szüleim 1928-ban házasodtak össze. Az én születésemkor ők egy viszonylag szűk lakásban éltek viszonylag szűkös anyagiakkal. 1-2 évvel később költöztek el a Szász Károly utcából a Szilágyi Dezső térre, ahol ’44-ig laktunk. A ház máig megvan. Ebben a választásban a család, az anyai család játszhatott szerepet, amiről még szó lesz.

Tehát az anyai nagyanyád testvére révén kerültetek első eszméléseid színhelyére.
Akkor folytassuk az anyai ággal a családod történetét.

Ez a család elég szövevényes. Anyai nagyanyámat Baracsnak hívták. Baracs Leontin, az apja Baracs (de a korábbi papírokban Baruch vagy Barach) Benedek, aki a XIX. század közepén jogász diplomát szerzett. Lőw Amáliát vette feleségül, Lőw Lipót legidősebb lányát első feleségétől, a fiatalon elhunyt Schwab Leontintól. Schwab Leontin apja, Schwab Löw (itt a Löw utónév, magyarul az olykor általa is használt Arszlán) maga is kora neves tudós rabbija. Morvaországban született, de 1836-tól Pesten lett rabbi, a magyar ügy, magyar szabadság, magyar nyelv és számos reform szószólója, akit, mint vejét, Lőw Lipótot, a szabadságharc után egy időre elítéltek. Schwab Löw így a szépapám, Lőw Lipót az ükapám. 2011-ben ünneplik Lőw Lipót születésének kétszázadik évfordulóját, róla rengeteget lehet tudni. A magyar reformkor nagy alakjaként tartják számon, Kossuth seregében tábori lelkész. Ezért és sokféle rebellisségéért is többször ítélték börtönbüntetésre, de ő hajthatatlan liberális, újító, a zsidó emancipáció nagy hatású híve, „hit, haza és tudomány” elkötelezettje maradt. Lőw Lipót sok gyermeke közül mi legjobban a második házasságából származó fiát, Lőw Immánuelt a nagyanyám nagybátyját ismertük. Ő szintén tudós és szegedi főrabbi lett, róla is sokat lehet tudni. 1944-ben, 90 éves korában halt meg, miután Pestre hurcolták. Ezekről, és majd az apai ági zsidó gyökerekről azért kell beszélnem, mert a saját identitásomhoz hozzá tartoznak, ugyanúgy, mint a soá vagy holokauszt.

Az anyai nagyszülők, Baracs Leontin és Keller Izsó (1900 előtt)

Visszatérve a családra, nagyanyám anyja, Amália nagyon fiatalon, nem sokkal nagyanyám születése után meghalt. Az apja, Baracs Benedek 1885-ben halt meg. Ő a Kozma utcai zsidó temetőben van eltemetve. Nagyanyám tehát korán félárva, majd árva lett, ha jól tudom, az egyik Lőw nagynéninél, Rebekka néninél nevelkedett, főleg talán Szegeden. Nagyon törékeny volt, nagyon nagy akaraterővel. Nem hiszem, hogy hat osztálynál többet végzett volna, de kedvenc költője, Arany János kötetét mindig a keze ügyében tartotta. Rengeteget olvasott, nagyon szép kézírással írt. A nagyapámtól, Keller Izsótól Eötvös József egy könyvét kapta nászajándékba.

Anyám lánykori neve Keller Ágota. A Keller másképp izgalmas család. A nagyapám apja kis csongrádi zsidó fűszeresként tartott el tíz gyereket. A nagyapám, aki 1860-ban született, építészmérnök lett. Az anyja minden évben gyúrt egy zsák lebbencset, amit ő a vállára vett és elgyalogolt Berlinbe. Ezt a nagyapai mesék, meg a nagybácsik meséje szerint minden évben megcsinálta, ez az ő családi legendája. A berlini egyetemen szerzett út-vasútmérnöki diplomát, és azonnal az Államépítészeti Hivatalhoz került. Miután a nagyszüleim összeházasodtak 1887-ben, sorban születtek a gyerekek. Összesen hét vagy nyolc gyerekük lett, öten nőttek föl. De a gyerekek különböző városokban születtek, mert az Államépítészetiből mindig egyik megyeszékhelyről a másikra helyezték őket. Először Dévára, aztán Aradra, végül Székesfehérvárra. Az anyám Aradon született 1902-ben, Fehérváron nevelkedett, az első világháború alatt és utána is egy ideig ott éltek. Keller Izsóból a ’20-as évek végére „méltóságos úr” lett, mert az állami szolgálatban egy idő után a miniszteri tanácsosi cím és ez a megszólítás járt. Tehát ő végig állami szolgálatban állt, és foglalkozott úttal, híddal, iskola-, kórház-, középületépítéssel, ellenőrzéssel, szerte az országban. 1937-ben, 77 éves korában halt meg.

Az aradi életről nagyon keveset tudok, csak azt, hogy milyen lehetett a Medve-tó Szovátán, mert mikor Erdélyben éltek, mindig ott, meg Menyházán nyaraltak. A nekem legmulatságosabb történet az úszómesterről szólt, aki a gyerekeket úgy szedte ki a vízből, hogy „ütezni, gyerekek, damenstund következ”. Anyám tízéves lehetett, amikor átköltöztek Fehérvárra.

Ő hol tanult?

Aradon és Fehérváron végezte az elemit, és ott kezdte a „felsőbb leányiskolát”, ami érettségit nem adott. Akkoriban abban a közegben magától értetődött, hogy a nagyanyám szívbeteg nővére, aki sosem ment férjhez, a tízes évek végétől velük élt, miként az is, hogy az öt gyerek mellé kellett egy német nevelőnő, „Fräulein”, a Fró. Ezért is tudtak mind anyanyelvi szinten németül is (miközben természetesen az „igazi” nyelvnek a magyart tekintették).

Az élethez a zene is hozzátartozott, minden gyerek zenélt, és anyám meg két bátyja a tisztes szintű otthoni szonátamuzsikálásig is eljutottak. Később anyámmal én is szonátáztam, kiváló muzsikus volt. Fehérváron nem létezett lánygimnázium, így a felsőbb leányiskola után anyámat a Piarista Gimnáziumba vették fel magántanulónak, és a gimnáziumot magántanulóként végezte el. Aztán jött a numerus clausus és a külföldi tanulás, majd vissza Pestre. Az anyai családom tehát mindig – hogy is mondjam – alkalmazással kereste kenyerét. Vagyont sose gyűjtöttek, de ahogy nagyanyám naplójából látszik, az öt gyerek ellenére igen jól megvoltak. Nagyanyám fiatalabb korában, megint a napló tanúsága szerint, foglalkozott az öltözködésével, járt szabóhoz ruhát varratni, örült a ruhaanyag ajándéknak. Amikor én ismertem, nagyon szerényen, sőt puritánul élt, mindig sötét, legföljebb sötétkék ruhát viselt, csak mosószappannal mosdott, illatszert sosem használt, a rúzstól borzadt. Szigorúan, tervszerűen vezette a háztartást. Mindennek kialakították a rítusát és a ritmusát, a diópucolástól a befőzésig. Nagyanyám túlélte a háborút, 1952-ben halt meg.

És az öt gyerek, kik voltak és mit csináltak?

A legidősebb, Bence, gépészmérnök lett, Bécsben végzett. Már gimnazista korában csatlakozott a Galilei-körhöz, majd (többé-kevésbé szocialistaként) részt vett az őszirózsás forradalomban. A forradalmak bukása után Bécsbe emigrált, ő lett a család fekete báránya. Valamikor a harmincas években hazajött, de nemigen kapott munkát, illetve gyakran kellett politikai okokból új munka után néznie. Egyszobás lakásban laktak a Fő utcában, és amennyire én ezt gyerekszemmel meg tudtam ítélni, szegények lehettek. Mi nagyon szerettük. Gyakran jött hozzánk, hegedült, és nagyon kedvesen bánt velünk, gyerekekkel. Igazában nem sikerült jól az élete. Mindenféle politikai buktatók akadtak. Gyereke nem született. A háborút már elég öregen, a gettóban csinálta végig, ott halt meg az első (pontosabban egy rövid, válással végződő házasság után a második) felesége, akit még Bécsből hozott magával. A háború után még sokszor találkoztunk. Szakmailag talpra állt. Tudom, hogy tisztelték a kollégái, emlékszem, hogy gyémánt diplomát kapott, szabványokat fordított, több szakkönyvet írt szerzőként vagy társszerzőként, de „karriert” nem futott be. Harmadszorra is megnősült, idős feleségével egy pici Akácfa utcai lakásban éltek, és többé-kevésbé nyomorogtak. Elég gyakran jártam hozzá.

A második Pista, Keller István közgazdász lett. Az volt a fő munkája, de a Pester Lloydnak is dolgozott. Okos, kedves ember volt, de nem ismertem túl jól, bár néha jött a „kávéházba”, nyáron meg Széphalomra. ’44-ben először apámmal együtt internálták, őt nem deportálták, hanem munkaszolgálatba küldték. Ott is halt meg, Kőszeg körül. Lánya, Éva is közgazdász lett, kiváló gyakorlati szakember. Ma is Budán él abban a házban, amelyben született. Két lánya, hat unokája van. Tartjuk a kapcsolatot.

A harmadik Miklós, jogot kezdett tanulni. Az első év után ő is önkéntesként harcolt az I. világháborúban, miként Pista. Pista Károly-csapatkeresztet kapott, Miklós meg e mellett kisezüstöt, nagyezüstöt. Lánya elmondása szerint az egyiket azért, mert belefutottak egy francia őrjáratba. Mindketten szörnyen megijedtek, de Miklós kapcsolt gyorsabban, így ő lett a fogó. A háború után (ugyancsak lánya elmondása szerint) építész szeretett volna lenni, de nem vették fel, valószínűleg azért, mert közben anarchista lett. Mezőgazdasági gyakornoknak állt, majd Szegeden kezdett dolgozni, a családon belül, Patzauer Sándor ecet- és szeszgyárában. Patzauer Sándor Lőw Immánuel lányát, Lőw Esztert vette feleségül. Tehát Miklós szeszipari szakember lett. Nagyon élvezte a szakmáját. Mikor Szegedről eljött, Pesten a Braun Likőrgyárban, később nagy állami vállalatoknál alkotta az italokat. Élete egyik fő művének a bonbonmeggylikőrt tartotta. Aranyos volt, nagy fényképész, nagy kiránduló. Gyakran jártunk náluk, és ő is – főleg a felesége halála után – gyakran jött anyámhoz.

Állnak: Keller Bence, Keller István, Keller Miklós, Fraulein (Fró), Keller Ágota. Ülnek: Keller Izsóné (Éde), Keller Izsó (Apapa), Keller László, Baracs Sarolta (1913)

A lánya, Panni, Angliában él. 1956-ban ment ki, pszichológus lett, máig szoros a kapcsolatunk, gyakran beszélünk telefonon, és sokszor kirándultunk együtt külföldön. Miklóska ment el utoljára a testvérek közül, 89 éves korában, 1986-ban.

Negyediknek született az anyám. 1983-ban halt meg, de róla biztos sok szó lesz még. Az ötödik, Laci, Keller László, ’44-ben, alig 40 évesen, munkaszolgálatban halt meg. Kőszeg előtt véletlenül összetalálkoztak Pistával. Ahogyan Pista lánya megtudta, Laci igyekezett segíteni a már súlyos beteg Pistának. De Pista meghalt, Lacit pedig hamarosan Mauthasenbe vitték, ott ölték meg. Laci, ha j ól tudom, nem jutott egyetemre, hivatalnokként dolgozott. A lánya Izraelben él, Tel-Avivban. Szeretjük egymást, de csak ritkán találkozunk.