A fordítás alapját képező kiadás:

Jezsi Tumanovszkij

S.T.A.L.K.E.R. – Klik

Ekszmo, 2007

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította, az előszót és a jegyzeteket írta:

Sándor Gábor

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

ISBN 978 615 5508 61 5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2007 by Jezsi Tumanovszkij

© Hungarian translation 2016, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2016, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Tisztelt S.T.A.L.K.E.R.-játékosok!

Bajtársaink, akikkel alkalmanként együtt járjuk a Zóna ösvényeit, vállvetve harcolunk a mutánsokkal, keressük az utat az anomáliák között!

Mivel nem szeretnénk, hogy bármely olvasónkat csalódás érje, jeleznünk kell, hogy a kezetekben tartott történet színtere nem a mindannyiunk által oly jól ismert Zóna, ahogy főhőse, mesélője sem az az Agyar, aki Sztrelok és a Doki csapatában próbálta kideríteni a Zóna titkát. Olvasás közben nem fogtok a megszokott tájakkal, név szerint ismert szektorokkal találkozni. Ez a Zóna más, ugyanakkor számunkra valahogy mégis otthonos, ahogy a megjelenő emberek, mutánsok, anomáliák között is lesznek ismerősek és ismeretlenek, vagy a megszokottaktól csak valamelyest eltérők is egyaránt.

Ez a regény még az első S.T.A.L.K.E.R.-játék, a Csernobil árnya megjelenése előtt született. A játék készítői egy irodalmi pályázatot írtak ki, amire sok mással együtt e mű szerzője is jelentkezett, és izgalmas, ugyanakkor elgondolkodtató olvasnivalót alkotott. Alapjául az akkor még Oblivion Lost munkacímmel készülő játékba tervezett Zónáról kiszivárgott információk szolgáltak, a végül ténylegesen megjelent program Zónáját az alkotó nem ismerhette. Ez a mű a S.T.A.L.K.E.R.-könyvsorozat első részeként megjelent Csernobil árnyai című antológia egyik eleme. Az eredeti orosz változat az első játékkal egy időben került az olvasók elé. A kötetben szereplő novellák magyarul a Galaktika magazinban jelentek, jelennek meg 2015 augusztusától.

Ez a Zóna más, létrejöttének, fennmaradásának, folyamatos növekedésének oka, ha lehet, még fantasztikusabb, ugyanakkor tudományosan talán megmagyarázhatóbb, mint az O-Tudat kivetítette, titkos katonai laboratóriumokkal és misztikus klánokkal teli Zónáé. Mire a kötet végére értek, talán megtudjátok, mivégre történnek azok a szokatlan, gyakran megmagyarázhatatlan események, honnan jönnek a furcsa, néha ködbe vesző szálak mentén mozgó, nehezen érthető indítékokkal cselekvő szereplők, de az is lehet, hogy továbbra is maradnak nyitott kérdések.

A történet végére ki-ki eldöntheti magában, tényleg veszítettünk-e azzal mi, játékosok, hogy azt a Zónát kaptuk, amit számtalanszor bejártunk, ahelyett, ami ebben az eseménysorban épp csak felvillant valamit magából. Túl tudnánk-e élni ebben a Zónában kutatva a relikviák után, ezekkel a lényekkel, az itt megjelenő ellenséges emberekkel küzdve, ezeket az anomáliákat kerülgetve, vagy már az első kaland során elvesznénk? Képesek lennénk-e mindazt megtenni, amit Agyar?

Jó szórakozást!

Sándor Gábor

ELSŐ RÉSZ

Agyar, Ragyás és a kapitány

Már kezdett besötétedni, amikor útnak indultam. A mieink közül ezt sokan rossz előjelnek tartják, és egész nap megpróbáltak lebeszélni róla, de engem nem érdekelnek mások aggodalmai.

Eleinte, mint stalkersámán-tanítvány, szorgalmasan olvasgattam a ráolvasásokat, és gyűjtögettem a Zóna egyes területeiről hozott furcsa rovarok szárított lábait. Aztán a mesterem – az örök világosság fényeskedjék neki – megtanított rá, hogy a legfontosabb: megérteni az összefüggéseket. Legyenek bármilyen képtelenek, csúfolódjanak rajtuk bármennyire is a Zónakutató Központ tudósai, aki ezeket megtanulja, az sikeres stalker lesz, és rengeteg pénzt fog keresni.

Szín mester mókás ember volt. Nyomban eszembe jutott, ahogy megéreztem az utat a talpam alatt. Tisztelettel és szomorúsággal emlékezem rá. Talán fel sem fogta igazán, milyen sokat jelent, amit akkor mondott.

A nap úgy tűnt, óvatlanul beletévedt saját kozmikus Trambulin{1}-anomáliájába, kilapult a láthatáron, és vérével befröcskölve a távoli felhőket lassan visszahúzódott barlangjába, hogy a sebeit nyalogassa, és erőt gyűjtsön egy újabb túrához ezen a világon.

A talpam alatt kanyargó út előzékenyen elkísért néhány dombon át a közeli erdőhöz. Szinte azonnal felderültem, ahogy átértem az első domb tetején. Kezdtem másképp látni a világot, egyszerűen csak jobban, világosabban, mint addig, megszabadulva az oktalan előítéletektől, belsőmben megborzongva a monumentális nyugalomtól. Ha nem sikerült volna elkapnom ezt a hangulatot, legalább még egy hetet várnom kellett volna, hogy elindulhassak a Zónába. Épp ezért nem kalauzolok követőket{2} sem. Az emberek alig várják, hogy kapjanak valamit, de nem értik meg, hogy mindennek meg kell fizetni az árát, és bizonyos esetekben nem csak nekik.

Az erdőbe már az utolsó napsugarak fényénél léptem be. A nap még búcsúzóul felfénylett, majd végleg eltűnt szem elől. Menet közben a hátam mögé csúsztattam az övemen a kést, meghúztam lapos hátizsákom hevedereit, amitől rögtön megváltozott a sziluettem, és beléptem a magas fák lombkoronája alá, egyszerűen mondva, az erdőbe.

Háromórányit gyalogoltam előre, majd átugrottam a kerítésen, és innen már: Őfensége, a Zóna.

Ez az erdő még egészen hétköznapi, még nem kóstolt bele a Zóna, elértem ugyan a határát, de még egy óra hátravolt… hozzá. Innen már mindenféle rongycafatok kezdték elborítani a fákat, torz, bizarr alakokat formált belőlük valami ismeretlen erő, a föld kérgét hasadékok és kráterek szaggatták fel, és a fű olyan volt, mint az összegyűrt papír. Itt már érezni lehetett egy másfajta világ leheletét is. Ebben az erdőben még vannak állatok, de valahogy túl nyugodtak, egyáltalán nem lehet őket észrevenni. A szél, aminek valahogy mégiscsak sikerült a távolból átküzdenie magát a fák szövevényén, enyhe Kék penész{3}-szagot hozott magával.

Tartottam a megfelelő ütemet, minden felesleges gondolatot magam mögött hagytam, a lehető legnagyobb odafigyeléssel és összeszedettséggel haladtam, a lábaim önálló szerkezetté, a „stalker-gépezet” független mozgató, alátámasztó rendszerévé váltak, és sokáig tudtam haladni anélkül, hogy elfáradtam volna. Ellentétben a stalkerek többségével, nem volt sok felszerelésem. Nem szeretem a lőfegyvereket, és nem aggattam magamra nehéz fémtárgyakat sem. Megvolt a magam stílusa, és a stalkerek nem is kedveltek túlzottan emiatt.

Az erdőben elég sötét volt. De mit számít ez? A határvidéken átvezető úton csukott szemmel is eltalálok. Még ha el is tévednék, a betonoszlopok közé feszített szögesdrót falon mindenképp fennakadnék.

Korábban a határvidéken sűrű aknamezőt telepítettek, kis teljesítményű taposóaknákkal. A Zónakutató Központ katonai parancsnokai úgy gondolták, egy sérült lábú stalker – ezek az aknák csak ennyire képesek – nem fog a Zóna belseje felé kúszni, inkább visszafordul.

De mi egy aknamező egy stalkernek? Csak esetlen utánzat…

Az éjszaka a vége felé járt, amikor rábukkantam a szögesdrót kerítés megfelelő pontjára, és úgy döntöttem, átbújok rajta. Ez elég egyszerű, a lényeg, hogy ne akadjak bele azokba a nagyon vékony huzalokba, amelyekkel bőkezűen át- meg átszőtték a határ szélét, és hozzájuk érve beindítsam a jelzőrakétákat. Végtére is nem akarok felriasztani senkit. Az ügyeletes osztag rögtön megküldené néhány aknagránáttal a felbolydult pontot, amitől a stalkernek annyi. De még ha nem is intéz el, elég, ha csak kapsz egy enyhe agyrázkódást, a Zónába már nem mehetsz be. Egy kilométernyire se jutnál. A Zónában nem él meg soká senki szédelegve.

Nem vacakoltam sokat. Fogómmal gyorsan elcsipkedtem az összes szálat az egyik oszlop mellett, átléptem a feszítőhuzalt, két ugrással átjutottam a közbenső úton, és átmásztam a határsáv belső kerítésén. Néhány száz szívverés, és átjutottam a „Zóna áttörhetetlen védelmén”, végül a fogót is ott hagytam, a továbbiakban haszontalan szerszám. A Zónába vezető úton nem is gondoltam a visszatérésre.

Annak idején, röviddel a katasztrófa után, ami felébresztette a Zónát, nem ment volna ilyen könnyen. A határon helikopterek járőröztek, és páncélozott csapatszállítók, az őrtornyokból alkalmanként mesterlövészek távcsövei villantak rá a szögesdrót mentén kapkodva botladozókra. Azt mesélik, precízen tették a dolgukat. Csakhogy az a határ már régóta a Zóna mélyén van, a helikopterek kedvelt búvóhelyei sokféle mutálódott lénynek, a BTR-ek meg be vannak ásva a Központ kutatóinak táborai körül lévő ellenőrzőpontokon.

Könnyedén haladok. Túlságosan is. Nem szeretem, ha ennyire jól kezdődik valami. Ha a sors egy darabig kényeztet, az biztos jele annak, hogy valami mocsokságra készül.

A lombkoronák alatt még sötét volt, de már éreztem, hogy az éjszaka visszavonulóban van.

Elöl egyszerre megváltozott valami. Halk, bánatos hang szűrődött át a fák lombjain, amitől meg kellett állnom. A Zónában és közvetlen környezetében minden állat nagyon agresszív volt, ha elég közel került, így, csak a biztonság kedvéért, előhúztam a késem a hátam mögül, és továbbindultam, előre.

Távolabb már világosodott. A fák ritkuló ágai között átragyogott az őszi égbolt. Elöl a tisztás aprócska volt, egyszerűen elsétáltam volna mellette, de ebben a pillanatban megismétlődött ugyanaz a halk vinnyogás, csak most már sokkal közelebbről. Volt valami szörnyűséges ebben a monoton, sivár nyöszörgésben. Valaki haldoklott a tisztáson, ráadásul úgy tűnt, hosszasan és fájdalmasan.

Nem tudtam egyszerűen elmenni mellette. Vannak fosztogató stalkerek, akik már végeztek volna sebesült bajtársukkal. A stalker-sámánok arra oktattak, ha nem muszáj, inkább ne avatkozzak bele mások dolgába a Zóna közelében. De engem hidegen hagy mások dicsérete, átkai vagy véleménye. Körüljárva elkezdtem óvatosan közelebb kerülni a tisztás közepén lévő sötét folthoz.

Kitűnően látok a sötétben. Emiatt úgy döntöttem, nem veszem elő a lámpát, egyszerűen közelebb mentem, és úgy öt méterről elkezdtem tanulmányozni a hang forrását.

Jobbra előttem furcsa lény üldögélt egy nagyobb farönkön. Legvalószínűbb, hogy az ősei kutyák voltak, de már nagyon nehéz lenne pontosan meghatározni a származását. Szinte spirálba görbülő mocskos, vézna teste csak erőlködve tartotta meg hatalmas, kúp alakú, ocsmány fejét, azzal az egy szemével, ami épp csak ki nem esett a szemgödréből. És ez a szem egyenesen rám meredt. A halk nyüszítő hang betöltötte a tisztást, ettől a hangtól kedvem lett volna elterülni a nedves fűben és vele vonyítani, panaszkodni a kiismerhetetlen, nehéz sors miatt. Remegés futott végig a szerencsétlen teremtés testén; sáros könnyek lepték el vak szemét.

Obszidiánkésem már halálos hurkokat írt le a kezemben, de, bár nehezen, mégis ellenálltam a kísértésnek, hogy a kristálypengével véget vessek ennek a borzalomnak. A Zóna üdvözölt. A Zóna magához ölelt.

Köszöntelek, Zóna!

* * *

Már világos volt, mikor megpihentem. Leültem egy sok éve itt feledett betontömbre, faltam pár falatot, ittam egy kortyot a nagy flaskából, és rágyújtottam. Valamikor innen indult a régi keskeny nyomtávú vasút a már romos javítóműhelyek felé, tovább robogott a Mocsár szélére összehordott töltésen, és néhány kilométerrel később elfordult az erőmű irányába, ahol néhány éve történt valami. Ez nem csak egy olyan egyszerű baleset volt, mint ahogy azt akkoriban az újságok megírták. A sugárzás persze beszennyezte az egész környéket, és az óraszíjamra csatolt számláló szerint a szintje még mindig meghaladja a megengedett határértéket, de volt ott még valami, ami több tíz négyzetkilométert pusztasággá változtatott a Zónában – ezt a helyet még most sem ismerjük igazán, és sokkal veszélyesebb, mint egy szimpla radioaktív pöcegödör.

Néhány éve tanítóm, Szín mester kihozott ide, erre a töltésre. Egy motorkocsiból és néhány megmaradt vagonból összeállítottunk egy kis szerelvényt, sínre tettük, és egész kényelmesen beutaztunk vele a Zóna belsejébe. Engem már az első alkalommal is lenyűgözött az itt uralkodó csend. Az itt honos madarak és rovarok vagy elpusztultak, vagy továbbálltak; azok, amelyek megmaradtak, megtanultak csendben és észrevétlenül lapulni. A kisvasutat sűrűn benőtte a fű, emiatt a síneket szinte sehol sem lehetett látni, és mi a szerelvény síneken gördülő kerekeinek monoton zakatolásával kísérve egy fűtengeren „hajókáztunk”.

Tulajdonképpen ez a töltés volt az egyetlen, szinte biztonságosnak mondható, közvetlen útvonal. A Zónában semmi sem megy simán, és ez az ötlet a szerelvénnyel sok időt megtakarított nekünk. De ez az út most zárva van. Innen is jól látszott az a nagy halom ócskavas, amivé a vasútállomás változott az utolsó járat utasaival együtt.

Három stalker, egytucatnyi tudós és a biztonsági osztag – szervezett tudományos kutatóexpedíció volt, akik három éve megpróbálták elérni az erdő innenső oldaláról a kiégett reaktorblokkot. Az eredmény voltaképp előre sejthető volt. Én akkor nem álltam rá, hogy velük jöjjek, mert úgy fél éven át egész más területeken kutattam. De három fosztogatót elkapott a járőr, és Marcsenko ezredesnek sikerült meggyőznie őket, hogy segítsenek a tudósoknak, ezzel is könnyítve lelkükön. Nyugodjanak békében!

Új szempontok szerint rendeztem át a felszerelésem. Innen már nem a sebesség a lényeg, hanem az, hogy minél hamarabb elérhessem a szükséges tárgyakat. Csavarok{4} és kavicsok a szütyőben a hasamon (amitől úgy nézek ki, mint egy kenguru), mindkét csontkés az ingujj fölött a karomra csatolt tartókban, a légpisztoly – egy szinte már barátom ajándéka – a pisztolytáskában a csípőmön. Ezt-azt áttettem a zsebeimbe is, vagy felaggattam az övemre. Tartalék tűk a pisztolyba, egy flaska, az ismert területek összefoglaló térképe, egy tekercs kötél, orrba dugható légszűrők – nagyjából ennyi. A többi apróság is a helyére került. A kiürült hátizsákot a vállamra vettem és rögzítettem. Felugrottam, leguggoltam. Kényelmesnek tűnik. Ittam egy kortyot a nagy flaskából, és rágyújtottam a mai utolsó cigire.

Már sokszor elgondolkodtam azon, miért is járok én a Zónába. Persze pénzért, de csak a pénzért tenném kockára rendszeresen az életem? A társaim között különcnek számítok. Nem hurcibálok magammal a Zónából mindenféle népszerű cuccokat, csak hogy eladhassam a sefteseknek, és nem is csempészek be nagy pénzekért mindenféle turistákat, de még a veszélyes útvonalakról, kockázatos körülmények között elkészített térképeimért sem kérek pénzt soha. Amire szükségem van, biztosítja a Központ egyik részlege. Azokból a ritkaságokból, amiket az útjaimról hoztam, általában sokáig az az egyetlen példány került elő. Amit ezekért a ritkaságokért fizetségül kaptam, az volt, hogy garantálták a névtelenségem, és kisegítettek, ha úgy alakult. Ezenkívül valamiért mindig úgy gondoltam, hogy így én is segítek a tudósoknak, és amit csinálok, az nagyon hasznos és helyes. De hogy miért vágok bele újra és újra? Fogalmam sincs.

* * *

Már úgy két kilométernyire eljöttem a vasúttól, eddig minden jól alakult. A töltés melletti mocsaras terepet már elhagytam, a talpam alatt a sárga, rövid szálú fűvel borított rét apró kavicsai csikorognak. Jöhettem volna az erdőn át is, de ma elhatároztam, hogy erre jövök, egyenesen át a nagy réten, toronyiránt, és ettől nem hagytam magam eltéríteni.

Az eldobott kavicsok és csavaranyák egy többé-kevésbé biztonságos útvonalat rajzoltak ki, amin óvatosan haladtam előre. Egy alkalommal az egyik kavics visszapattant a levegőből, és jó maréknyi homokot vert fel a lábam előtt: egy kisméretű Szúnyogpilisbe{5} dobtam. Azonnal megjelöltem a térképen. Vadonatúj. Legutóbb még nem volt itt. Ez azt jelenti, hogy még növekszik, míg nagy, hatalmas nagy nem lesz. Zóna-anyácska, a kincsvadászok és a Központ kutatóinak nagy örömére.

A fejem fölött kezdtek sötétebbre váltani a világosszürke felhők. Errefelé a vihar mindennapos esemény, ráadásul igen gyakran eső nélkül, így nyugodtan lépkedtem tovább. Az odafenn felszikrázó fényes villámok és az ezeket kísérő hatalmas dörrenés megállítottak. Vettem egy mély lélegzetet, körülnéztem, és megpillantottam az ég világosszürke sávját a töltés sötétsárga sávja fölött, ahonnan nagyjából egy órája jöttem el. Ott, nem messze attól a helytől, ahol utoljára megpihentem, az égbolttól jól megkülönböztethetően állt valami négylábú. Egy pillanatig még dédelgettem magamban a reményt, hogy ez valami félreértés, valami optikai csalódás, vagy csak egy, a karámjából elbitangolt növényevő, de az ilyen messziről is jól hallható hangos üvöltés mindent a helyére tett. Az első alak mellett megjelent egy másik, majd egy újabb, és hamarosan az egész lejtőt elborították az elvadult kutyák fekete foltjai.

Megfordultam, és széles ívben szétszórtam a csavaranyákat, amennyit csak tudtam. Ez egy nagyon veszélyes akció; ha egy Körhintára vagy Légyölőre{6} akadok, nem fogom felismerni őket, de fogytán volt az időm. A nyomomat egy falka veszélyes mutáns követte, és mindent meg kell tennem, hogy elmenekülhessek előlük. A korábbi házi kedvenceknek sikerült alkalmazkodniuk a Zónához, kissé mutálódtak, erősebbek, szívósabbak és okosabbak lettek. A Zóna elkezdte szaporítani az élőlényeket a maga kiismerhetetlen törvényei szerint. Ezek a törvények nekem néha egész ésszerűnek tűntek. Mint kiderült, mindegyiknek az emberhús volt a kedvenc csemegéje. A szénfekete állatok szinte mindig falkában vadásztak, s úgy tűnt, hogy akcióikat valamiféle gonosz és gyakorlott elme vezérli. Nyolc hónappal ezelőtt a Zóna megtisztítására indított, szabványos felszerelésű katonai csapatokat többször is ilyen falkák támadták meg, és az emberek fele odaveszett. Mérges gázzal töltött rakétacsapást kértek önmagukra, csak így tudtak megmenekülni. Csak a gázmaszk segített a fekete kutyák{7} ellen – sem a géppuskák, sem a gránátok, sem a páncélok nem védték meg a harcosokat.

De nekem volt egy esélyem. Elég jól kiismertem ezeket a lényeket, volt már részem ilyen találkozóban néhány alkalommal. Amilyen gyorsan csak tudtam, továbbmentem nyugat felé, ahol a térképemen néhány gonosz kinézetű kacskaringó és keresztbe tett lábszárcsontokkal díszített apró koponya díszlett. Eredetileg nem terveztem arrafelé menni, de most ha szerencsém van, a Zóna néhány kedves meglepetése a védelmemre lehet.

A kutyák csak összehangoltan támadnak. Nem érzik meg a veszélyes helyeket, és minden anomáliában tucatjával pusztulnak el (ellentétben az elvadult macskákkal, ezekkel a született stalkerekkel). Egy nagy Szúnyogpilisre, Húsdarálóra vagy Fülbemászóra{8} lesz szükségem.

Amikor az elnyújtott üvöltés már abból a ritkás bozótosból hallatszott, amit alig tíz perce hagytam magam mögött, épp egy gyér fűvel borított domboldalon kapaszkodtam felfelé, és jobbra megpillantottam egy méretes gravitációs anomáliát. A Pilis, színéből jól láthatóan egy kifejlett, erős anomália volt, a homokot már sűrű, barnás, sokféle színben játszó anyaggá formálta.

Néhány gyorsan eldobott csavarral és kaviccsal rátaláltam egy sor Trambulinra – ez is gravitációs jellegű, de máshogy néz ki. Láttam, ahogy egy apró rágcsáló beugrik egy faágról az egyikbe, úgy tűnik, megtévesztette a buja, magas fű. A jószágot pillanatok alatt felhajította az anomália, szívszorító visítását ilyen messziről is hallottam. Azt hiszem, a Pilis és a Trambulin ugyanannak az érmének két oldala lehet. A kérdés csak az, hogy ki és miért kapta ezt az érmet.

Épp sikerült rátalálnom e kellemetlen barátok-szomszédok közötti szűk folyosóra, mikor már meg is jelent az első kutya arra a kis platóra vezető lejtő alján, amin álltam. Fekete, sima szőrű, vörös szemű; habozás nélkül felém fordult, és öt másodpercen belül akár a torkomnak is eshetett volna.

Az ilyen pillanatokban mindig nyugodt vagyok, akár egy szikla. Első pillanat: a kéz felpattintja a táskát, a második: a tenyér megragadja a hideg markolatot, a harmadik: a cső, mint a halál hosszú vádló ujja mered a néhány méternyire lévő élőlényre, az ujjam lágyan elhúzza a billentyűt, és az öt centi hosszú tű betalál az állat kitátott szájába. Szinte láttam, ahogy a vékony falat áttöri a masszív tű, és a mérgező, savas folyadék szétfröccsen az állat torkában. Az állat felüvöltött, hogy majd belesüketültem, és oldalra zuhanva vonaglani kezdett.

Pár lépést előrementem, hogy megfelelő pozícióba kerüljek, kissé meglazítottam az ujjaimat, hogy a fegyver súlya a csuklómat terhelje, és teljesen ellazítottam az izmaimat. Bár légpisztolyt használtam, teljesítményét nézve ez semmivel sem volt rosszabb, mint a külföldi katonai revolverek.

A pisztolyt Tű adta nekem, visszavonult stalker, akit elkapott egy Körhinta, és csodával határos módon túlélte. Véletlenül találtam rá, és kihoztam a Zónán kívülre. Mindig mondtam neki, hogy valaki vigyázhat rá, mert az a hely, ahol csapdába esett, és az, ahol én rátaláltam, húsz kilométerre voltak egymástól légvonalban. Erre a távolságra nincs magyarázat, és Tű léte maga bizonyítja, hogy az egész valami felsőbb hatalom akarata lehetett. A halálosan kifáradt, láb nélkül maradt fiatal stalker először leitta magát, majd feladatot talált: elkezdett stalker-felszereléseket készíteni és javítani. Meg olcsón megvásárolni mindenféle, a Zónából származó tárgyat.

A pisztolyt is ő készítette, saját tervei, elképzelései alapján. A markolat egyik oldalán, ott, ahol a tenyér takarja, van a cserélhető sűrítettlevegő-tartály. Vele szemben, a markolat másik oldalán egy külső tartó van, amiben néhány, változatos mérgező folyadékokat tartalmazó ampullával felszerelt tű lapul. A markolat belsejében a szokásos tűkkel teletöltött tároló. Végső soron ez még a katonai pisztolyoknál is bonyolultabb felépítésű, de kényelmes, szinte hangtalan és visszarúgásmentes.

A fejem fölött mennydörgés csattant, és ebben a pillanatban a plató szélén, pont előttem felbukkant újabb négy kutya. Az egyiknek futás közben lecsapódott a feje a földre, vörös massza ömlött végig a Szúnyogpilisen (ó, ez tényleg egy Pilis, ahogy gondoltam), és a test a lendülettől előre és felfelé pördült. Már nem is érdekelt tovább. Lelőttem az egyik, a jobb felől rám rontó kutyát, majd a következőt is, amelyik mögötte rohant; arról, ahogy a negyedik vendég a Trambulinon át távozott, lemaradtam, csak a nyüszítését hallottam meg valahonnan fentről. De már a falka is ott tülekedett a lejtő tetején teljes létszámában.

A két sebesült bestia fehér habot nyáladzva hempergett a földön; tőlem jobbra, úgy ötméternyire újabb két kutyát fröccsentett szét a Szúnyogpilis; baloldalt meg egy másik kezdett a szürke ég felé emelkedni. A falka megtorpant. Az állatok egyike se jött közelebb, mintha valami kimondatlan parancsra várnának. Nem néztek rám, a levegőbe szimatolva óvatosan közelítettek döglődő társaik felé, de én a bőrömön éreztem a ragadozók feszült figyelmét. Felemeltem a pisztolyt, és rálőttem a legközelebbi kutyára. A tű beleállt a vállába, az állat megrándult, és fogával megpróbált megszabadulni a váratlan fájdalomtól. Körülöttünk még sötétebb lett, odafönt újra megdördült az ég, és a sérült kutya röviden felvonyított, majd váratlanul rárontott a legközelebbi szomszédjára.

A falka mintha csak erre várt volna. Vicsorgó fogak villantak, és mindenfelé szőrcsomók és húscafatok repkedtek, ahogy a kutyák darabokra szaggatták sérült társaikat. Hátrébb húzódtam, majd megfordultam, és elrohantam a dombtetőn egy halom elhagyott cucc felé. Volt ott egy nagy teherautó is, ami biztos, hogy veszélyt jelent. Eldobtam egy csavart jobbra: a fémdarab egy csattanással eltűnt az elektromos kisülések felhőjében. Egyet balra: az eredmény ugyanaz. Csak egy út állt nyitva, a teherautóroncs megcsavarodott fémvázától jobbra. A falka még mindig marakodott, de tudtam, hogy hamarosan, talán egy perc múlva ismét a nyomomba erednek. Az összes kutyát nem tudnám lelőni, kockáztatnom kell.

Lehet, hogy ez tényleg csak egy feleslegessé vált, elhagyott régi teherautó, de a legtöbb ilyen fémszörny váza igazán erős anomáliákat is rejtegetett. Természetesen odadobtam egy csavart. Aztán egy kavicsot. Semmi különösebben érdekes. Nem maradt választásom. Egy újabb szőrös „pilóta” indult az ég felé – semmi kétség, a falka ismét útnak eredt.

Felléptem egy hajlított fémlemezre, felmásztam a legmagasabb pontjára, és meglovagoltam. Nem történt semmi. Csak a fejemben éreztem enyhe nyomást. A teherautó hatalmas lehetett, míg működött: még így is több mint kétméternyire voltam a földtől, és ismét előhúztam a pisztolyom. Nem akartam tovább futni, itt egy darabig biztonságban voltam. Innen jól lehetett látni, ahogy a kutyák, miután széttépték társaikat, lassan elkezdtek átóvakodni az anomáliák közötti folyosón. Komótosan ballagtak, a levegőbe szimatoltak, és úgy tűnt, nem akarnak ismét támadó alakzatba rendeződni. Kár.

Látván ezt a felvonulást, a kutyák menetoszlopát, rájöttem, hogy egyszerűen a nyomomat követik. Mintha azt mondanák: amerre a zsákmány ment, arra mi is átjutunk. Kezdtem már elkényelmesedni, ezért most a Zóna megmutatta fogait. Egyszerűen nem volt szerencsém.

Iszonyú dübörgés rázta meg a dombot, és körös-körül egy szemhunyásnyira minden fénybe borult, amikor az anomáliák a szélükön, minden irányban kisütötték töltésüket. Villámok a föld színén – ez nem egészen olyan, mint amikor valahol a felhők között villámlik. Majdnem megsüketültem és megvakultam, és csak azért nem vetettem magam a földre, mert túlságosan rettegtem. Talán öt perccel később tértem magamhoz. Valahogy szétnyitottam az erőfeszítéstől teljesen elfehéredett ujjaimat, és ügyetlenül lemásztam, majdnem le is estem. Az anomáliák közötti folyosón szinte semmi nem maradt a kutyákból. Az alig néhány perce még félelmetes gyilkosok falkáját néhány tucat szánalmas öleb képviselte, ahogy nyüszítve kúsztak lefelé a lejtőn. Persze a kutyák hamarosan összeszedik magukat, és megpróbálnak másik utat találni.

Kimerülten leültem a teherautó mellé, amihez normális időkben tíz méternél közelebb se mennék. Az álmatlan éjszaka és az utolsó órák feszültségének hatása. Elővettem a flaskát, egy szál cigit, és békésen átadtam magam az öntudatlanságnak.

* * *

Három óra múlva eszméltem fel. Körülöttem minden olyan volt, mint korábban; a lágyan libbenő szellő égő tőzeg szagát hozta magával valahonnan, és itt volt az ideje, hogy átgondoljam, hol vagyok, és merre menjek ezután. Egész jól éreztem magam. Feltöltöttem a pisztolyom, előszedtem egy adag kaját meg a térképet, és szinte otthonosan leheveredtem közvetlenül a teherautó mellett.

Kortyoltam a hideg vízből, elrágcsáltam valami ízetlent, de táplálót, és figyelmesen tanulmányoztam a térképet. Kiderült, hogy a kutyák elől sokkal messzebbre futottam, mint gondoltam volna. Viszont így sikerült néhány fontosabb ponton úgy áthaladnom, hogy észre sem vettem, és annak a területnek a kellős közepén kötöttem ki, amiről a térkép azt mondja, hogy „Gondold meg jól!” A négy koponya túloldalán. Ez azt jelenti, hogy innen legalább négy lélek távozott már a Stalkerek Paradicsomába.

Lehetetlen visszamenni. És nem csak azért, mert a Zónában nincs visszaút. A kutyák sötétedéskor észhez térnek, és újra a nyomomba erednek. Ha továbbmegyek, van rá esély, hogy nem tudnak utánam jönni. Gyorsan összekaptam a cuccaimat, és bemásztam a teherautó fülkéjébe.

A csontvázak meglehetősen ritkák a Zónában. Az itteni körülmények nem könnyítik meg a jövőbeni régészek munkáját. De ez a csontváz hiánytalannak látszott. Egy csontos kéz könnyedén markolta a kihajtható tusájú 5,45-ös kalas{9} markolatát, a nyakcsigolyákon egy dögcédula függött, a koponya kihívóan vigyorgott a félrecsúszott acélsisak alól. Talán ő volt a sofőr. Szegény fickó bajba került. Lehet, hogy a kormánykerék mögött akarta átvészelni az egészet, és most már itt üldögélhet örökké. Hosszú szárú csizmája és csillagos csatú nadrágszíja furamód egész épen maradtak.

Álltam mellette pár másodpercig, aztán kidobtam egy anyát a lejtőre. A halál, bár szörnyű, de nem túl ritka eset.

A lejtőn probléma nélkül sikerült lejutnom. Nagyon furcsa, főleg, hogy ez tulajdonképpen annak a dombnak a másik oldala, ahol nemrég szinte probléma nélkül megléptem a kutyák elől. De az a nagy tócsa, ott a lejtő végében nem igazán tetszett. Ehhez a helyhez mérten fájdalmasan tiszta volt a vize, túlságosan is szép volt, ahogy leláttam az aljára. Nem kockáztattam meg, hogy belegázoljak, inkább kikerültem.

Csavaranya, kavics, felvenni az előbb eldobott anyát, megkeresni a kavicsot, és tovább előre. Ezeket a mozdulatokat régóta olyan automatikusan csinálom, akár a járást vagy a levegővételt. Már kialakult bennem egy, a környező táj furcsaságaira, következetlenségeire reagáló érzék, egy elemző ösztön, aminek a tovább vezető útra és a problémákra vonatkozó ajánlásait kész vagyok elfogadni. Itt van például ez: nem tudom, hogy mi nem tetszik rajta, de valami nem stimmel. Nem tudom, mi, de akkor sem megyek át rajta. Talán egyszer majd megértem ezeket a megérzéseket, és akkor világosan tudni fogom, hogy egy korhadt fadarab riasztott el. De az is lehet, hogy nem.

A domb már messzire elmaradt mögöttem, a nap is kezdett lassan lenyugodni, én csak mentem tovább, dobáltam a csavarokat, jobbra fordultam, majd balra, néha vízereket ugrottam át, máskor meg tüskés bokrok között törtem utat.

Azt a valamit már messziről észrevettem. A világosszürke talajon fekvő fekete spirál, úgy tíz centi átmérőjű, fölötte hullámzó kék pára. Ilyet még nem láttam. Bőrkesztyű a kézre, a mindenféle vegyes apróságokat tartalmazó kis szütyőből kiforduló maréknyi cucc mehet a csavaranyák mögé. Fél órával később bebizonyosodott, hogy amit találtam, alapvetően semmiféle veszélyt nem mutat, de innen már rá kell magam bízni a szerencsére. Az ilyen holmik gyakran csak azután kezdik megmutatni tényleges képességeiket, hogy kikerülnek a Zónából. Felfokozott érzékeim a térdem ismerős remegésével szoktak jelezni, amikor a gondos vizsgálatok után kezembe vettem egy ilyen ismeretlen tárgyat. Minden alkalommal, amikor hozzáértem egy ilyen holmihoz. Stalker-ösztöneim most azt súgták, ideje lenne hazaindulni.

A relikvia ritka volt, még azt is megkockáztatnám, hogy egyedi, már ezért sem lenne tanácsos egy ilyen trófeával a Zónában ténferegni. Arról nem is beszélve, hogy már ez a rövid kirándulás is megadott mindent, amiről általában a stalkerek a portyák között fantáziálnak.

Mentem kétszáz métert nyugat felé, majd úgy döntöttem, megállok egy kis időre. Előhúztam a térképet, ittam egy kortyot, és rágyújtottam egy cigire. A térkép alapján tudtam, hogy gyorsan kijuthatok erről a területről, aztán könnyen elérhetek a határig. Csak egy probléma volt. Nem szeretek a Mocsár közelébe menni, átmenni rajta meg aztán végképp. A lápos terület elég hosszan elnyúlt mindkét irányba, a szélessége viszont kevesebb volt mint tíz kilométer.

* * *

Egyszer régen, alig pár évvel a Zóna megjelenése után az egyik nagyon nagy hatalom, egy kedélyes ultimátum formájában, már-már udvariasan, engedélyt kért arra, hogy beküldhesse a Zónába katonai tudósainak egy csoportját. Mivel ez a nemzet nem képviseltette magát a Központban, egyértelmű volt, hogy a „katonai tudósok” alatt tudományosan kiképzett harcosokat értenek. Ennek az osztagnak egy szokatlan terület volt a célja. Beengedték, járművekkel is segítették őket (bár az egyik szállítógép még helikoptereket is hozott magával), minden anyagot megkaptak, beleértve a hírszerző csoportok által gyűjtötteket is, folyosót nyitottak számukra, sőt – bár ezt nehéz volt elhinni – még a helyieket is figyelmeztették, hogy ezek a stalkerek abban az időben azon a területen tartózkodnak, és mindenkinek jobb, ha nem avatkoznak bele az eseményekbe.

Azok közül, akik valaha is jártak a Zónában, senki sem értette, hogy mi késztette a kormányzat tisztségviselőit arra, hogy különleges erőket küldjenek oda. Kivel harcolnának a Zónában? A nyúl-mutánsokkal{10}?

Furcsa kinézetű, csapatszállító helikopter repült hajnalban a Zónába, két ragadozószerű harci helikopter kíséretében. Hogy mi történt ott ténylegesen, senki sem tudta. Úgy fél óra múlva az ellenőrzőponton egy robbanást hallottak, majd egy másikat, aztán géppuskasorozatok dörgését. Annak ellenére, hogy a Zónában szinte lehetetlen a rádiókat használni, a Központ ezen a napon folyamatosan figyelte a megfelelő rádiófrekvenciát, és valami csoda folytán sikerült meghallaniuk, ahogy idegen nyelven valaki azt ismételgeti, hogy a csapat leszállt, kemény csatát vívnak, és az összes helikopter „megsemmisült a körökben”. Többet nem hallottak, de a Zónában minden anomália lüktetni kezdett, biztos jeleként annak, hogy valami történik. Az események után minden durván helyrerázódott, és mindenkinek megvolt a maga véleménye a dologról.

Én úgy gondolom, hogy a Zóna csak eljátszadozott az emberi faj legveszélyesebb tagjaival. Hagyta őket leszállni, aztán megsemmisítette a helikoptereiket, és elküldött mutatóba a fenegyerekekhez valamiféle állatokat. Talán kutyákat, talán másfajta mutánsokat, de az is lehet, hogy csak rájuk ijesztett a szellemeivel. Másképp a „kemény csatának” nem lett volna semmi értelme. Aztán szétszórta a különítményt a Mocsár egész területén, és néhány órán belül egyenként elintézte őket. Az öreg stalkerek mesélik, hogy a Mocsárban még másnap is lövöldözött valaki.

Persze a Központ felvilágosítást kért a helyzetről, majd felajánlotta, hogy segít, de a magas rangú tiszt, aki odaparancsolta a speciális légideszantosokat, azt mondta, ha a csapata nem képes kitörni ebből a nehéz helyzetből, akkor a világon senki sem képes segíteni rajtuk. Szó szerint azt mondta, „senki a világon”. És kijelentette, hogy minden résztvevő a hazájáért halt meg, és mindet kitüntetik, posztumusz.

Az egész osztagból csak egy kommandós menekült meg. Ő a második nap került elő a Fagyos pókhálók{11}-lepte terület szélén, egyenruhája foszlányaiban, szinte eszét vesztve, de egy pisztolyt tartott a kezében. A pisztoly persze üres volt már, de meglátva két stalkert a tövises bozótból, a megzavarodott kommandós addig csattogtatta az elsütőbillentyűt, míg egy jótét lélek el nem vette tőle haszontalan játékszerét, és kicipelte szerencsétlent a kunyhójába az érintetlen területre. Felfogva, hogy élő emberek állnak előtte, a kommandós könnyezni kezdett, majd apátiába esett.

A stalkerek megmentették. Megszabadították az összes „pókhálótól”, és levakarták róla a békanyálat. Aztán hagyták sokáig ázni a kádban, és vodkával kúrálták, így mire a Központból érte mentek, a harcos szinte teljesen felfrissült, és már egész érthetően beszélt. Viszont semmire sem emlékezett. Már az is hatalmas teljesítmény, hogy erre képes volt. Megmentőinek annyit se mondott, „köszönöm”. Talán nem is várták el tőle.

* * *

Úgy egy órája gyalogoltam az északi erdő lápos része felé, amikor valahol mögöttem felhangzott az elnyújtott, sokhangú üvöltés. A falka meglepően gyorsan túltette magát a veszteségen, és úgy tűnik, megtalálták a módját, hogy kerüljék ki a halálos dombot. Ezek a lények akkor üvöltöttek így, amikor megtalálták a préda nyomát, és aligha akadt más rajtam kívül a közelben, akire vadászhattak volna. Már alkonyodott, és a köztünk lévő nagy távolság ellenére reggelig rám találhatnak. Még ha egy részük csapdába is esik útközben, a többségük megmarad, leginkább úgy, mint legutóbb, közvetlenül a nyomaimat követve. Tehát a Mocsárban kell éjszakáznom. A kutyák természetesen a Mocsárba is bemennek, de ott rendkívül nehéz lesz követniük a szagomat a földön.

Igyekeztem nem gondolni az elkövetkezőkre, de a félelem szép lassan rágni kezdett belülről. Éjszaka a Zóna mocsarában: ez olyan élmény, amit gondosan elkerültem mostanáig. De úgy tűnik, a Zóna szerint minden jó stalkernek ki kell élveznie a teljes választékot. Hát legyen! A Mocsár is csak egy lápvidék.

Valahol az erdőn túl a nap egy napnyugtával zárta le hosszú útját. Bár még elég világos volt, a szürkület kezdett mindent festői tónusokkal elfedni. Óvatosan lépkedtem előre, találgattam, mennyi lehet még hátra a Mocsár vendégmarasztaló sarából, amikor jobbról felhangzott egy halk, de jól kivehető nyöszörgés:

– Segítség…

Majdnem felugrottam. A Zónában szinte bármire rá lehet akadni, de egy ember errefelé elég ritka jelenség. Viszont a hang gazdája úgy tűnik, nem volt tudatában annak, hogy ott vagyok, és már jóval hangosabban, ismételten kifejezte óhaját:

– Segítség!

Semmi kétség, egy ember. Óvatosan a hang forrása felé osontam, szétválasztottam egy bokor alacsonyabban lévő ágait, így lehetőségem nyílt megpillantani a szokatlan képet.

Egy méretes, sáros pocsolyában ült egy nem kevésbé sáros, lenyűgöző alkatú ember. Ha modortalan stalker lennék, akár dagadtnak is mondhatnám. De én jobban kedvelem a „termetes” jelzőt. Az arcát borító hegek egyértelműen eseménydús életre utaltak. A Zónához képest igencsak furcsán volt öltözve: szakadt és átázott, vastagon sáros, háromrészes öltönyt viselt. Kurta lábujjai kikandikáltak a pocsolyába a lábán lifegő lakkcipő szánalmas maradványaiból. Nem vett észre, mély levegőt vett, majd meglepően éles hangon felsikított:

– Se-gí-í-ítsé-é-ég!!

Az első ijedtségen már túltettem magam. Épp csak nem láttam még ilyet a Zónában. Ezért úgy döntöttem, jobb lenne minden részletet megtudni ettől a kövér embertől, így felé hajoltam az ágak között, és halkan megkérdeztem:

– Miért kiabálsz?

A hatás minden várakozásomat felülmúlta. A férfi felsikoltott, hanyatt esett, és kezdett lassan elsüllyedni a sáros latyakban. Már azt hittem, elájult, amikor a súlyos test felém fordult, és az öltöny viselője rémülten rám meredt.

– Ki vagy? – préselte ki magából ez a madárijesztő elcsukló hangon.

Nagy kedvem lett volna a közismert viccel válaszolni, de tudtam, hogy ez az ember itt előttem egyértelműen sokkos állapotban van, és nem viccelődik. Ezért igyekeztem a lehető legbarátságosabban válaszolni:

– Agyar. Agyar vagyok.

– Mi az, hogy agyar? – ordított fel hisztérikusan. – És hol van a mentőcsapat?!

– Nem tudom – válaszoltam udvariasan. – Mire kell neked az a mentőcsapat?

Kis idő múlva minden kiderült, de mégis elég zavaros maradt. A magas beosztású Mark Szergejevics Ogarkov, aki ellenőrzésre jött a Zónakutató Központba, megkérte a helikopter pilótáját, hogy repüljön át a Zóna szélén, hogy személyesen is szemügyre vehesse azt a „titkokkal és misztikummal teli szörnyű helyet” a magasból, ahogy mondani szokás, madártávlatból. Viszont a helikopter összeütközött egy lebegő Körhintával, és lezuhant a Mocsárba. A pilóta meghalt, a helikoptert elkezdte elnyelni az ingovány, de Mark Szergejevicsnek sikerült kimenekülnie és elevickélnie idáig. Most meg arra várt, hogy az elmaradhatatlan mentőosztag kiemelje ebből a Bojtorjánból{12}; a csapda{13}, amibe került, tulajdonképpen veszélytelen, de meglehetősen bosszantó. Csak üldögélhetett a pocsolyában, nem tudott felállni, mert a feneke erősen beleragadt ebbe a valamibe.

Volt valami megmagyarázhatatlan az egészben, hisz egy pilóta nem szeghette meg ennyire a szabályokat. Különösen akkor, ha egy ekkora durranás van a fedélzeten (és Mark Szergejevics megnyugtatott, ő különösen nagy durranás). A másik furcsaság, hogy nem is hallottam a helikoptert. Pedig a rotorokat, különösen egy zuhanó helikopterét messziről is jól lehet hallani. A harmadik furcsaság legalább ilyen feltűnő volt: ez a dagadék jó pár kilométert megtett a Zónában, és sértetlen maradt. Épp csak ebbe a buta Bojtorjánba ragadt bele. Nehéz volt elképzelni. Egy ember, stalker-képzés nélkül, ha csak kiülne a Zónába, sem maradna épen túl sokáig. Szóval egyszerűen úgy éreztem, hogy Mark Szergejevics igencsak rendkívüli figura lehet. Eldöntöttem, hogy ott hagyom, főleg, mert úgyis jön érte a mentőcsapat (ez a szó rám egyébként valami másféle, ismeretlen Zónára utaló fogalomként hatott), és Mark Szergejevics vélhetően egész kényelmesen ellesz itt addig.

Ezeket a gondolatokat meg is osztottam Mark Szergejeviccsel, majd megfordultam, hogy olyan távol kerüljek ettől az embertől, amennyire csak lehet. Ismerem jól ezt a típust. Ezek csak mennek a saját fejük után a Zónában is, és az összes elképzelhető egészségtelen kalandba belekeverednek.

– Várj! – kiáltotta, amikor rájött, hogy ott fogom hagyni egyedül. – Ne menj el! Hé, stalker! Nem hagyhatsz itt egyedül! Ez embertelenség! Mi lesz, ha felzabál egy nyúl-mutáns?!

Megálltam. Mark Szergejevics észrevette a határozatlanságomat, és kétszer olyan hangosan győzködött tovább. Míg én a sors furcsaságain töprengtem, ő azon volt, hogy a Zóna környező összes négyzetkilométerével tudassa az érdemeit, hogy mennyire fontos embere is ő a kormányzatnak, elsorolta a családfáját, úgy tűnt, sose lesz vége.

A probléma persze nem az, hogy milyen fontos ez az ember, de nem is a nyúl-mutáns. A falka a nyomomban volt, és elkerülhetetlenül eljutnak ide is. Ráadásul szinte biztos, hogy még a mentőcsapat előtt. Nem hagyhattam, hogy ezt az embert felzabálják azok a kutyák, amiket én magam vezettem el hozzá. Ez erősebb volt nálam. Egyben az én legfőbb gyengeségem is. Az esélyeim arra, hogy hamarosan biztonságban kijussak a Zónából, igencsak gyorsan csökkentek. Döntöttem.

– Vegye le a nadrágját! – hajoltam felé hirtelen, a késemet előhúzva. Először megrémült, aztán nyilván megértette, mert vidáman fújt egyet, majd elkezdte kihámozni magát a nadrágjából. A Bojtorján egyszerű eset. Óvatosan kivágtam egy darabka szövetet ott, ahol a növények mutálódott gyökerei halálos fogással megragadták, miközben a kiszabadított Mark izgatottan ugrándozott egy bokszeralsóban és egy elegáns zakóban.

Aztán megvártam, míg bánatosan sóhajtozva amiatt, hogy „lyuk van a fenekén”, belebújt a nadrágjába, és előkerítette a szemüvegét. Vártam, és azon gondolkodtam, mihez kezdjek ezzel a nyakamba szakadt, emberforma teherrel. Végül befejezte a készülődést, és szigorúan végigmért a méregdrága szemüvegén át:

– Na szóval, vezess ki innen… hogy is hívnak? Agyar? Agyar! Enni akarok, és ki akarok keveredni erről a szörnyű helyről. És gondoskodom arról, hogy csökkentsék a büntetésed, amiért megmentettél egy fontos funkciót betöltő embert.

Még a szemem is elhomályosult a vágytól, hogy itt hagyjam ezt a köcsögöt a fenébe. De előbb visszaültetem a Bojtorjánra.

– Na idefigyelj! – Jobb lesz rögtön helyre tenni a dolgokat, ha valaha is ki akarunk innen jutni. – Ha még egyszer meghallom, hogy akarok, azonnal itt hagylak. Ha még egyszer felemeled a hangod, megöllek. Látod ezt a pisztolyt? Nos, ezzel a pisztollyal, és… a neved mostantól Ragyás. Az egész pofád teli van hegekkel. Ha nem engedelmeskedsz, itt hagylak. Értve?

Nekem úgy tűnt, az újdonsült stalkert menten megüti a guta. Elvörösödött, levegő után kapkodott, és már arra készült, hogy rám zúdítja a kívánságait, de amikor a kezem, mintegy véletlenül, a pisztolytáskámra tévedt, a szeme riadtan megvillant, és csendben maradt. Ebben a pillanatban meghallottuk a falka sokszólamú üvöltését; még messze jártak, de ettől még nem volt kevésbé ijesztő.

– Értettem! – kiáltott fel szinte sírva Ragyás.

– Csendesebben, halkan! – mondtam figyelmeztetően. – Gyere utánam, pontosan a nyomaimba lépve! Ha megállok, megállsz. Ha lefekszem, te is lefekszel. Értve?

Bólintott. A szeméből, ha engedelmesség nem is, az azért látszott, hogy felfogta, az élete a kezemben van. Megfordultam és elindultam. Még mielőtt teljesen besötétedik, be kell érnünk a Mocsárba, és találnunk kell valami helyet, ahol éjszakázhatunk. Még a fájdalmas és azonnali halál fenyegetése alatt sem kockáztatnám meg újdonsült útitársammal éjszaka az átkelést a Mocsáron.

A sötétség még nem kerítette hatalmába egészen a világot, amikor a lábunk alatt tocsogni kezdett a víz. A bakancsom vízálló volt, Ragyás meg amúgy is tetőtől talpig vizes, így megállás nélkül mentünk tovább. Kicsivel korábban megkínáltam útitársam pár falatnyi egyszerű kajával, adtam egy kortyot a flaskából, és megkínáltam cigivel, amit ő jól látható viszolygással utasított vissza.

Eleinte senki sem ment éjszaka a Zónába. Aztán kiderült, hogy az anomáliák egy része éjszakánként inaktív, illetve a ragadozók egy része is kizárólag napközben vadászik. Azóta vannak éjszakai stalkerek is, sokan meg egyszerűen megtanultunk bármely napszakban mozogni. Ezért voltak nálam sötétben fénylő szalagokra hurkolt csavaranyák is. Ha sötétben dobtam el ezeket, a szalagok jobban látszottak, mint napközben. És én csak dobtam és dobtam, mert féltem a Mocsártól, féltem attól, ami következik, meg féltem ettől a furcsa embertől mögöttem, aki egyáltalán nem értett semmit, és aki minden kérdésemre csak annyit válaszolt: „No és honnan kéne tudnom?” Hogy valami haszna is legyen, utasítottam, hogy szedje fel az eldobott csavarokat. Ekkor dacosan szembefordult velem a Mocsár közepén:

– Semmi kedvem itt gürcölni, mint egy takarítónak az állami börtönben! – közölte ez a sáros csodalény büszkén, és igyekezett kihúzni magát.

– Ez meg mi? – érdeklődtem ijesztő hangon. – A kedves vendég szeretné elhagyni e vendégszerető hajó fedélzetét?

– Ha kész vagy egy védtelen embert az éjszaka közepén kihajítani a Mocsárban a biztos halálba… csak rajta! – fortyant fel ez a marha. Azonnal visszatámadott. Ilyen egy hivatalnok. Benne van a zsigereiben. Tartottam a szám, és elhatároztam, nem szólok hozzá többet.

Ragyás lassanként egyértelműen kezdte feladni a tartását. Sipítozott, sóhajtozott, és hamarosan elkezdett az életére panaszkodni, amivel megrémített. A Zóna nem szereti az ilyesmit. Meg kellett állítanom, különben Ragyás mindkettőnkre ráhozta volna a szomorú, de kiérdemelt véget.

Kiválasztottam egy helyet, ahol kevésbé cuppogott a talaj, levettem a hátizsákom, és fürgén elkezdtem kiteríteni egy többszörösen összehajtogatott sátorlapot. Ragyás csak állt ott ostobán, és a hangjából ítélve már majdnem elaludt. Egy pillanatra szinte megsajnáltam. A Mocsár nedves talaját borító moharétegen gyorsan kialakítottam egy száraz foltot a vízálló anyagból. Meglöktem Ragyást, és ő megkönnyebbült sóhajjal elterült a szőnyegen. Egy perc múlva zajos élvezettel hortyogott, de engem még került az álom.

Igazából nem is merném megkockáztatni, hogy itt elaludjak, de nem is voltam igazán álmos. Rám tört a félelem. Minden akaraterőmet összeszedve ellenálltam neki, előhúztam a pisztolyom, és felkészültem, hogy kivárom a reggelt.

Éjszaka valami bugyborékolt a közelben; valami súlyos járkált körülöttünk; egy alkalommal három, a sötétben sárgán villogó szem jött felém, rálőttem néhányszor a sima tűkkel, ettől felnyikkant, és elmenekült a sötétben. Csodáltam Ragyást: úgy aludt, mint ha mi sem történt volna, nem zavarták sem a vizes ruhái, sem a mindent elborító halálos veszedelem. Az emberi képességek tárháza tényleg végtelen. De az is lehet, hogy egyszerűen megzakkant. Félelmem fokozatosan csökkent, már nem is érdekelt igazán, mi történhet velünk. Lehet, hogy elaludtam. Nem tudom. Mindenesetre a hajnal derengő szürkesége ülve talált rám, pisztollyal a kézben figyelve. Ekkor rájöttem, hogy már elég erős a fény ahhoz, hogy világosban menjünk tovább.

– Ébresztő, Ragyás! – szóltam rá csendesen. – Ébredj, ideje indulni.

– Ne hívj Ragyásnak! – mormogott álmosan a szutykos zsírgombóc, aminek útitársam a hajnali félhomályban látszott. – És nem is megyek sehová. Hamarosan eljön értem a mentőcsapat. Itt megvárom őket.

Úgy tűnik, Mark Szergejevics az éjszaka összeszedte magát. Már azon voltam, hogy köpök egyet, és egyszerűen elsétálok, amikor hirtelen felhangzott a jól ismert üvöltés, egész közel. A falka majdnem utolért minket. Nyilván átfésülik a terepet a Mocsár szélétől, és megpróbálnak rájönni, hová lett a zsákmányuk.

– Indulnunk kell – mondtam szinte sajnálkozva, de Ragyásra ez sem hatott.

– Van nálad pisztoly – mondta dacosan. – Lődd le mindet!

– Ezzel az erővel akár el is beszélgethetnél velük – vágtam rá kétségbeesve. – Gyerünk, indulás, vagy itt fogunk megdögleni!

– Ha megdöglünk, hát megdöglünk – mondta szinte vidáman. – Tudod, ilyen a sors. Add ide a fegyvert, és indulj! Fedezlek.

Az utolsó szavaiból kihallottam a leplezetlen gúnyt. Roppant mód megkísértett a menekülés gondolata. De nem tehettem. Gondolatban nyápic puha pöcsnek neveztem magam, és elkezdtem felkészülni a védekezésre. Próbáltam nem arra gondolni, ami nemsokára történni fog, és kezdtem lehámozni magamról minden felesleget, hogy szabadabban tudjak mozogni a késemmel.

Az éjszakai köd lassan oszladozott, és ebből a homályból egyszer csak előlépett a fészkünk mellett egy egyenruhás férfi. Ez annyira meglepett, hogy ledermedtem, és egy másodperccel később egy pisztolycső meredt az arcomba.

Vendégünk kapitányi rangban szolgált, nem volt rajta semmi feltűnő; erős, kissé borostás álla és enyhén kancsal szürke szeme volt. Sovány arca nyugodt volt, de láttam rajta, hogy csak maszk mögé rejti kimerültségét. A kapitány az utolsó néhány órát egyértelműen a Mocsárban töltötte, és az, hogy nem esett itt csapdába, személy szerint nekem nem ígért semmi jót.

– Ó, stalkerek… Mihez kezdjek most veletek?

A kérdés nem is olyan egyszerű, mint amilyennek látszik. A stalker jelenléte a Zónában természetes dolog, de elvileg teljesen illegális. És a Zónakutató Központ engedélye nélküli benntartózkodás bűncselekmény, amit azonnali halállal büntettek. Vagy letartóztatással. Az erre jogosult személy belátása szerint.

Ragyás fészkelődött, megpróbált felkelni, de a fegyver meg sem rezzent, a katona idefelé nyilván felmérte a képességeinket.

– Én nem vagyok stalker – hallatszott a koszhalom felől, mikor végre sikerült felülnie. – Én Mark Szergejevics Ogarkov vagyok. Tudnia kell arról, hogy a helikopterem lezuhant. Követelem, hogy azonnal vigyen ki innen! Jelentse a parancsnokának!

A látvány lenyűgözte a kapitányt.

– Igaz is, volt egy ilyen információnk. Akkor te ki vagy? – A kérdés láthatóan nekem szólt. – A helikopter pilótája?

– Ez tényleg egy stalker – csapott le Ragyás. – Tartóztassa le! Többször is fegyverrel fenyegetett, és valami kutyákkal próbált megijeszteni.

Tirádája végének a falka üvöltése adta a hátteret. Már egész közelről. A kapitány eltette a pisztolyát. Leült mellém, és rágyújtott egy cigarettára. Példáján felbuzdulva én is szó nélkül előhúztam egyet. Pöfékeltünk.

– No de micsoda viselkedés ez! – sikoltott fel Ragyás. – Nem megmondtam világosan, mit kell tennie?

Sápítozását figyelmen kívül hagyva a kapitány megkért, magyarázzam el, mi a fene történik itt. Elmeséltem. Részletesen. Közben a ködben egyre hangosabban felhangzó üvöltésekre füleltem. A kapitány figyelmes hallgatóságnak bizonyult.

– Készülj! – mondta nekem. – Te is kapd össze magad! – fordult Ragyáshoz. – Míg még használhatod a lábad.

Ragyás most omlott össze. Szinte hisztérikussá vált – nem is értettem, egy nagyfőnök hogy tud ilyen idiótán reagálni. Fenyegetőzött és toporzékolt, amitől a sár viccesen cuppogott. Mindenkit be akart perelni vagy lecsukatni. Mindennek elmondott minket. Azt kiabálta, hogy elege van az egészből, hogy nem megy innen sehová, hogy ő csak meg akarta nézni a Zónát fentről, és hogy a mentőcsapat azért kapja a fizetését, hogy idetolják a képüket, és nem azért, hogy a meleg kuckójukban teázgassanak. Amikor gonosz fröcsögésével odaért, hogy a mentőcsapat ahelyett, hogy a kötelességét teljesítené, a bázison lazsál, a kapitány egy mozdulattal gyomron rúgta. Ragyás összegörnyedt, és elhallgatott végre.

– Felállni, varangy! – mondta szigorúan a kapitány – Én vagyok a te mentőcsapatod. Tegnap este a te megmentésedre indult a Zónába egy fél század meg két stalker. Én vagyok az egyetlen, aki életben maradt a csapatból. Legszívesebben puszta kézzel fojtanálak meg. De parancsot kaptam. Felállni!

És csizmájával beletalpalt Ragyás bordáiba. Az röviden felordított és felpattant.

– Nem messze innen láttam egy szigetet, néhány nagyobb sziklával – intett határozatlanul a kapitány. – Próbáljuk meg ott meghúzódni!

És elsőként indult el a ködben.

A hirtelen változástól először alaposan összezavarodtam. De látván, hogy a kapitány nyílegyenesen belegázol a lápba, utánamentem, és felajánlottam, hogy mutatom az utat.

– A Zónában nem mászkálhat úgy, mint egy gyakorlótéren – mondtam neki kérő hangsúllyal. – Nem ok nélkül voltak stalkerek is a csapatában.

Megállt, és felém fordult.

– Úgy gondolod? – kérdezte keserű iróniával. – Elmondanám, hogy elsőként a stalkerek vesztek oda. Dobálták a drótkorongjaikat, dobálták, majd hirtelen összeestek. Egyszerre mind! Elhiheted, nemegyszer láttam már halottakat. Amikor odaértem hozzájuk, a srácok úgy néztek ki, mint akik már vagy egy hete a fűbe haraptak.

– Nem kellett volna fosztogatókkal kezdeni – mondtam óvatosan. – Ők mindig csak ugyanazokon az utakon járnak a Zónában. Gyanítom, fiatalok voltak, csak ezért tudták rávenni őket.

Azt hiszem, sikerült meggyőznöm. Fogtam egy anyacsavart, és előredobtam. Ragyás hangosan cuppogó léptekkel igyekezett utánunk hátul.

* * *

Minden olyan gyorsan történt. A szigeten körben álló sziklákra telepedtünk minden holminkkal együtt. Megosztottam a kapitánnyal az utolsó adag vizemet és kajámat; úgy döntöttem, Ragyásnak nem adok semmit. A rossz modora miatt. A sziklák magasak voltak, és a kör külső része meredek, de belül valami miatt egész kényelmesnek tűnt. A feladat egyértelmű volt, de a kapitány még most is parancsoló hangnemben beszélt. Azt hiszem, ez segített visszanyernie az önbecsülését, így egy harcoló egység parancsnokának érezhette magát, nem a Zóna áldozatának. Meg kellett próbálnunk megakadályozni, hogy a kutyák a sziklák közti szűk átjárókon át betörjenek a körbe; ha mégis sikerülne áttörniük, akkor fel kell jutnunk a legmagasabb, nagyjából öt méter magas sziklára. A sziklák körül, kihasználva a száraz földdarabot, hatalmas fák nőttek. A kapitány meglepett, amikor foltos zubbonyából előhúzott még két pisztolyt, és kiborított egy halom lőszert. Rendkívüli óvatosság. Nem tettem fel kérdéseket, inkább kivárnám a megfelelő pillanatot.

A kapitány öt tárat megtöltött lőszerrel, majd átadta nekem az egyik pisztolyt és két tartalék tárat.

– Tessék, stalker. Látom, egy pisztolyod már van. – Tekintete elidőzött a légpisztolyom markolatán. – Szokatlan. Remélem, nem félsz használni.

– Ez egy tűvető légpisztoly, nem illegális – mondtam óvatosan, és megfogtam gyorsan a fényes és meleg pisztolyt.

– Jól van, rendben, már nem vagyok járőr, nem érdekel, miért vagy itt. Ez itt a párja. Kerámia, a Zónába szánt legújabb fejlesztés, dupla tárral, tizennyolc lőszer, szinte hangtalan, minimális visszarúgás, mindkét tárat egy időben üríti, és figyelj, mert a hüvelyeket kétfelé veti ki magából.

A kapitány elővett egy pont ugyanilyet, kicsit babrált vele, ellenőrizte, csőre töltötte, és kibiztosította, ahogy azt a szabályzat előírja. Ragyás görnyedten ült, nyilvánvaló, hogy nem fogta fel, mekkora veszélyben vagyunk, testtartásán látszott, hogy mindannyiunknak felelnie kell majd a törvénysértéseink miatt. Megpörgettem azt a halálos játékszert az ujjamon, megvizsgáltam a bordázott markolatot, a tárcserélő mechanizmust, és ujjammal végigsimítottam az elsütőbillentyűt védő szürke anyagon. Elsőre nagyon kényelmesnek és lágynak tűnt. És fémmentesnek. A stalker álma.

– Ragyás! – A kapitány az általam kitalált gúnynevet használva fordult oda a kövér emberhez. – Menj le, és gyűjts össze annyi apró követ, amennyit csak találsz! És igyekezz!

Ragyás kelletlenül engedelmeskedett, és elkezdett mindenféle kavicsokat szedegetni a hátizsákomba. A kapitány befejezte a fegyverekkel való foglalatoskodást, mindkét kezében egyet-egyet szorongatva elégedettnek tűnt. A köd már majdnem feloszlott, az éjszaka gyorsan tovaszállt, jelentősen javultak a látási viszonyok. A távolban, úgy háromszáz méterre elkezdtek feltünedezni a kora reggeli félhomályban szinte megkülönböztethetetlen fekete sziluettek.

– Ragyás! – kiáltott a kapitány. – Gyere vissza! Vendégeink vannak.

Ragyás méretéhez képest meglepő sebességgel ugrott fel a sziklákra. Látszott szegény párán, hogy igencsak siet.

Épp csak felért a csúcsra, amikor az első kutyák elérték a szigetünket, a szélén megtorpantak, és néhányan mély hangon vonyítani kezdtek.

– Segítséget hívnak – vigyorodott el a kapitány az egyik közeli szikla tetején ülve. – Próbálj pontosan lőni! Ha nagy a falka, nem lesz elég muníciónk. Te meg – fordult Ragyás felé – állj fel, és jelezd, ha valamelyik a körön belülre kerül! No meg vágj hozzá egy követ!

Ragyás szemében csak most láttam először a félelem jeleit.

– Kapitány – csatoltam le jobb alkaromról a kést, és tokjával együtt odadobtam újdonsült parancsnokunknak.

Elkapta a kést, bólintott, és betűzte a szíjának késtartójába. Odalent megérkeztek a kutyák. Nekem úgy tűnt, többen vannak, mint korábban a dombon, az anomáliáknál. De az is lehet, hogy csak rosszul mértem fel a falka létszámát.

Eltelt újabb tíz perc. A kutyák egyre többen lettek. Hirtelen, mintha csak valami parancsnak engedelmeskednének, az egész falka hangtalanul mozgásba lendült.

– Figyelj! – mormolta a kapitány, és elővette a pisztolyait. – Rögtön ránk rontanak.

A fekete testekből álló folt darabokra hullott, és körülfolyta sziklakörünket. A manőver célja szinte azonnal világossá vált. A kutyák a kövek közötti összes résen egyszerre törtek be. Az első lövés zaja fülsiketítő volt, a másodiké nagyon halk, mint amikor felbontanak egy pezsgősüveget. Két vadállat felbukott, még mielőtt elérték volna az átjárót. Megfordultam, és belőttem a kör hátsó részében lévő folyosón felbukkanó fekete hátak közé. A pisztoly csak finoman visszalökte a kezem, de egy kutyának a fél feje leszakadt. Lőttem még egyet. Aztán ismét, majd még kétszer, hogy megtisztítsam a belső területet. A fegyver hihetetlen lágysága és kezelhetősége egyszerűen elbűvölt. Minden lövés célba talált. De, mint kiderült, minden hiába. A kapitány pisztolyai szinte megszakítás nélkül verették a támadók sorát. Mindkét kezével egyszerre lőtt, előtte a szikla alján már tucatnyi fekete bestia rúgta az utolsókat, de a kutyák, veszteségeikkel mit sem törődve tovább rohamoztak. Ragyás mögöttem kuporgott a szikla tetején, de nem volt időm ellenőrizni az állapotát. Már én is folyamatosan lőttem, a hüvelyek sötét, szakaszosan spriccelő szökőkútként repkedtek jobbra és balra. A belső területet már telifröcskölte a vér, minden folyosón fenevadak döglődtek, de a kutyák lábuknál fogva kirángatták elpusztult rokonaikat, és újra bemásztak.

Ezt nem lehetett a végtelenségig folytatni. A pisztoly egyet kattant, a závár hátul maradt – elfogyott a lőszer. Megráztam, megpróbáltam kiugratni az üres tárat és betolni egy újat, de remegő kézzel alig találtam meg a helyét, és mire az első lőszer a csőbe csúszott, már két kutya is rohant fel a sziklákon.

Az első lövés félrelökte az egyik kutyát, de a másik már rám is ugrott, tüzelni már nem maradt időm. Felé kellett volna fordítanom a csövet, meghúzni az elsütőbillentyűt, de az a fekete halál már repült felém… és kapott a pofájába egy méretes követ, amitől sikítva zuhant oldalra. Néhány lövéssel gyorsan megtisztítottam a kör belsejét, és csak ezután tudtam Ragyás felé fordulni. Furcsa, szinte üdvözült mosollyal ült, pillantásomat észrevéve bólintott, és egy kővel a kezében felállt. Meglepő, de Ragyást az elmúlt percekben mintha kicserélték volna. Arcán nyoma sem volt félelemnek, a szeme féktelen szenvedéllyel izzott. Viszont én már láttam a Zónában ilyesféle átalakulást korábban is.

A kapitány, miután az utolsó tárat is kiürítette, csatlakozott hozzánk.

– Túl sokan vannak. Így nem fog menni. Csak azokat lőjük le, amik már bejutottak a belső körbe! – mondta, és lelőtt egy fürgén mozgó állatot, amelyik pont ebben a pillanatban csusszant elő az egyik átjáróból, és megpróbált felugrani a sziklákra.

Elismerő pillantással nyugtázott egy követ, ami pontosan eltalált egy fekete orrot az egyik folyosón, és hüvelykujjával odaintett Ragyásnak, majd pisztolyával célba vett egy mozgó alakot.

Mindenfelől kutyák másztak elő. Egyértelműen valami ismeretlen erő hajtotta őket a biztos halálba. Újabb tíz perccel később az én pisztolyom is kiürült, előhúztam a légpisztolyomat, és ezt a kerámiacsodát az üres pisztolytáskámba tettem. A kapitány a lábához dobta a fémpisztolyát, és a zsebéből egy újabb tárat halászott elő a kerámiához.

– Ez az utolsó – kapta el pillantásomat, és elvigyorodott. – Vésztartalék.

Valaki hátulról könnyedén megbökte a vállam. Megfordultam. Ragyás állt mögöttem, elszánt arccal.

– Adj egy kést, Agyar!

Nem jöttem rá, hogy mit is tükröz igazából az arckifejezése: könyörgést vagy kihívást, de habozás nélkül lecsatoltam alkaromról a másik penge tokját, és a kezébe nyomtam. Szabadúszó stalker-életemben ez volt az első alkalom, hogy mindkét alkarpengémtől egyszerre megváltam. Ragyás kihúzta a kést a tokjából, végighúzta az ujját a csontpengén, és meglepetten nézett rám.

– A Zóna nem kedveli a fémet – mondtam neki. – Ez a kés is vág, hasít, nem rosszabb, mint a fém, csak erősebben kell lecsapni vele.

Ennyi elég is volt, oldalra lépett, és én megpillantottam valamit, amitől azonnal elöntötte a hátamat a hideg veríték. Az előttem álló fa jobb oldalán egy fekete folt mozgott. Egy kutya felmászott a fára, és alatta karmaival a kéregbe kapaszkodott még kettő.

– Kapitány! – kiáltottam, ő megfordult, és egy fekete árnyék pont ebben a pillanatban vetődött egy másik fáról a sziklánkra.

Csak annyi időm volt, hogy felemeljem a légpisztolyom, amikor a kapitány egyetlen lövéssel leterítette a dögöt. Még egy kutya készülődött átugrani, beleküldtem egy mérgező tűt, és a fekete test szörnyű zajjal csúszott le a fa törzsén, ágakat tördelve sodorta magával felfelé mászó társait. Aztán elkezdődött a lidércálom.

Kutyák másztak fel lentről, ugráltak át a fákról, és hamarosan végleg kiürültek a pisztolyaink. Már mind a hárman a legmagasabb sziklán álltunk, és véres késeinkkel arra készültünk, hogy beteljesítsük sorsunkat. Ragyás épp elintézett egy különösen nagyra nőtt dögöt, és ledobta a testét. Az újdonsült stalker nagyot nőtt a szememben.

Ekkor valami megváltozott. Nem kísérte semmi különös hang vagy bármi más, de odalent a kutyák kezdtek visszavonulni, és azok, amik már felmásztak a fákra, lábukat és nyakukat törve kezdtek leugrálni a földre. Egy perc múlva az erősen megcsappant falka bármiféle látható ok nélkül visszavonult a Mocsárba, ahonnan jöttek. Mi egy darabig még ácsorogtunk, majd a vérrel borított sziklára rogytunk. A kapitánynak összemarták a kezét, ahogy az enyémet is. Ragyás megúszta sérülések nélkül.

Mi, akik a Zóna szikláján üldögéltünk, annyira különböztünk egymástól, de én mégis úgy gondoltam, új barátokra találtam. Legalábbis úgy éreztem, hogy a mellettem üldögélő két emberrel megbízhatunk egymásban. Kivilágosodott körülöttünk. Új nap kezdődött a Zónában.

* * *

Csak a határ túloldalán váltunk el egymástól. A Zónából kivezető utunk hátralévő részén nem volt semmi gond. Én dobáltam a kavicsokat, Ragyás összeszedte őket, a kapitány meg oldalra figyelt. Szerencsénk volt, a határ egy lerombolt részénél lyukadtunk ki, ahol nemrég valami elpusztította a műszaki zárat.

Búcsúzóul a kapitány nekem adta az egyik kerámiapisztolyt. Barátságosan kezet ráztunk, és Mark Szergejevics azt mondta, hogy még fogunk találkozni.

– Azt hiszem, egy ilyen tapasztalt stalkerre nem lesz könnyű rátalálni – mondta a kapitány, és most először, tényleg elmosolyodott.

Aztán elindultak az úton a határ mentén, reménykedve, hogy eljutnak a legközelebbi ellenőrzőpontig, én meg ácsorogtam egy kicsit, majd bevetettem magam a sűrű erdőbe, hogy minél távolabb kerüljek a Zónától. Rövidesen egy nagy tisztáson találtam magam, ahol a már melengető napsütésben sétálhattam a sűrű fűben gázolva. Egyszer csak valami mozgást éreztem a hátizsákomban. Megtorpantam, azonnal kibontottam a zsinórját, és a napfény megcsillant a spirál felszínén, amiről egyszerűen megfeledkeztem. Leültem a földre, csodáltam a gyönyörűséges leletet, amikor a szemem sarkából véletlenül észrevettem egy kis halmocskát, úgy tízméternyire a fűben.

Odamentem, félresimítottam a füvet. Egy, a Zóna első évéből származó kidőlt obeliszk volt. Akkoriban is ilyeneket állítottak, szürke gránittábla, nevekkel és fényképekkel.

Megpillantottam a táblát. Ez állt rajta: „… elhunytak egy kimentési akció közben”. Szemem elidőzött egy ismerős arcon, és a képek között az egyik néven. A rég megsárgult fotóról a kapitány nézett rám. Két sorral feljebb az egyik képen Ragyás képére bukkantam, öltönyben, az arcán sehol egy heg. Alekszej Janovics Szergejev és Mark Szergejevics Ogarkov. A férfiak, akiktől az imént váltam el, és akikkel ma a fekete kutyák ellen harcoltam, a felirat szerint több mint tíz éve halottak. A gondolataim szertefutottak. Fagyos ürességet éreztem. A Zóna még rúgott belém egy utolsót.

* * *

Soha nem meséltem el senkinek, mi történt velem ezen az úton. De nem is érdekelt volna senkit. Elpasszoltam a spirált, és elég sok pénzt kaptam érte. A pénz egy részével megvesztegettem a Központ egyik technikusát, és ő előtúrt nekem minden információt a Zóna két áldozatáról. Kétségtelen tény: Ragyás és a kapitány tizenegy évvel ezelőtt meghaltak. Az egyik saját hatalmaskodó ostobaságától, a másik meg azért, mert megpróbálta megmenteni őt. Rajtuk kívül még két tucat ember. Próbáltam érdeklődni a szekrényemben heverő kerámiafegyverről is, de semmi érdemlegeset nem sikerült megtudnom. Most az esőt bámulom az ablakon át, ahogy szétspriccel az udvaron a földön, és azon gondolkodom, mit is akart mondani nekem a Zóna. De még mindig nem értem.

{1} Trambulin: ez az anomáliatípus volt az első, amit még 2006-ban találtak. Gravitációs mezeje a belekerülőknek komoly sokkot okoz, több hullámban. Az „élettartama” egy ponton átlagosan egy hét, aztán eltűnik, hogy máshol ismét felbukkanjon. Észrevehető a levegőben örvénylő levelekről és az alatta lévő talaj barnásvörös elszíneződéséről, ami a belekerült „vesztesek” és tájékozatlan zöldfülűek nyoma. Minden detektor érzékeli, és pár csavarral is behatárolható.

{2} követő: a Zónát egy stalker felügyelete alatt járó ember.

{3} Kék penész: anomália, a játékokból ismert Zónában nem szerepel, tulajdonságai nem ismertek. Lehetséges, hogy a Zselé (Lidérckocsonya, Boszorkánykocsonya) megfelelője.

{4} csavarok és kavicsok: a Zónában minden stalker csavarokat dobál maga elé, ha nem biztos abban, hogy az úton van-e anomália, vagy nincs. Ha a csavar a fizika törvényeinek megfelelően viselkedik, és oda esik, ahová normális esetben kellene, akkor az út biztonságos. A csavarig!! Ha röptében eltérül vagy félrepattan, akkor valamilyen gravitációs anomália van előtte. Ha láng csap fel a nyomában, akkor egy Perzselő előtt állunk éppen. Néhány csavarral pontosan kijelölhető egy anomália hatóköre, így az anomáliák közötti úgy-ahogy biztonságos ösvény is. Emiatt minden stalker felszerelésében ott van egy-két maréknyi kisebb-nagyobb csavar is.

Megj.: a játékok Zónájában kavicsok nem használhatóak erre a célra, valószínűleg a tárgy fémtartalma fontos az anomáliák felderítéséhez, hisz a környező kövekre sem reagálnak az anomáliák, csak az élőlényekre és a fémet tartalmazó tárgyakra.

{5} Szúnyogpilis: a Piknik az árokparton című regény egyik gravitációs hatású (az ottani tudósok kifejezésével: gravikoncentrációs) anomáliája, a S.T.A.L.K.E.R.-játékok Zónájában pontosan ilyen nincs, csak hozzá hasonlóak. Talán a Tölcsérhez áll legközelebb hatásaiban.

{6} Körhinta, Légyölő: gravitációs anomáliák. A Körhinta arról kapta a nevét, hogy ami belekerül, azt a levegőbe emeli, és gyorsan megpörgeti, majd széttépi. A levegőben örvénylő por és a körülötte heverő testrészek alapján lehet felismerni. Ha belekerülsz, fontos, hogy ne szalaszd el azt a pillanatot, amikor elkezdene megpörgetni, ekkor van esélyed kiugrani és megúszni komoly sérülés nélkül. A Légyölő a játékok Zónájában nem szerepel, így hatása ismeretlen.

{7} fekete kutyák: a S.T.A.L.K.E.R.-játékokban nem szereplő alfaj. Az ottani kutyák a játékosok szerencséjére közel sem alkotnak ekkora és ilyen vad falkákat, bár néhány álkutya ott is meg tudja keseríteni egy magányos stalker életét.

{8} Húsdaráló: szintén a Piknik az árokparton Zónájában szereplő anomália, működési elve ismeretlen, bár azt tudjuk, hogy áldozatát szétszaggatja, azaz valószínűleg gravitációs jellegű. A Piknikben egy Húsdaráló védi a Kívánságteljesítőt, és úgy lehet átjutni rajta, ha egy másik stalkert feláldozván magunk előtt beleküldünk, belekényszerítünk. Miután szétszaggatott valakit, rövid ideig inaktív. A Fülbemászóról nem tudunk semmit, sem a játékokban, sem a klasszikus műben, sem a filmben nem szerepel, és itt sem ismerteti a szerző.

{9} kalas: a Kalasnyikov gépkarabély a Föld talán legnagyobb számban készített és használt lőfegyvere. Első változata az AK–47 volt, amelyet Mihail Tyimofejevics Kalasnyikov tervezett, az akkor óriási mennyiségben rendelkezésre álló 7,62x39mm-es lőszerhez. A volt Varsói Szerződés minden országában rendszeresítették a nemzeti hadseregek valamilyen változatát. Legalább 100 millió darabot gyártottak belőlük. Az újabb változatokhoz (az AK–74-től kezdve) 5,45x39mm-es lőszer kell, bár újabban az AK–1xx széria egyes modelljeit 7,62-es lőszert használó változatban is készítik. Megbízható működésének és viszonylag alacsony árának köszönhetően nagyon népszerű a különféle terrorista, „felszabadító”, gerillaharcra berendezkedett csoportok körében is.

{10} nyúl-mutáns: egy, a stalkerek által kitalált lény, a Zónát nem ismerőket ijesztgetik a róluk szóló mesékkel.

{11} Fagyos pókháló: a játékok Zónájában ismeretlen anomália vagy mutálódott növény. Nevéből ítélve fagyási sérüléseket, esetleg részleges bénulást okozhat.

{12} Bojtorján: egyfajta anomália, bár inkább élőlény, növények egymásba fonódó, mutálódott gyökérzete, ami nem engedi el, ami beleakad (a játékok Zónájában nem ismert).

{13} csapdák: bizonyosfajta anomáliák összefoglaló megnevezése ebben a kötetben. Azokat nevezik így, amelyek szabad szemmel nem észrevehetőek, így könnyű beléjük botlani és a „csapdájukba esni”.