A fordítás alapját képező kiadás:

Robert J. Sawyer

Red Planet Blues

Viking, 2013

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Tamás Dénes

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

Bruno Wagner grafikájának felhasználásával

ISBN 978 615 5508 34 9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2013 by Robert J. Sawyer

© Hungarian translation 2015, Tamás Dénes

© Hungarian edition 2015, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Sherry Petersnek

Sok különös tettre kész,

Kire a marsi nap lenéz,

S hívogatja a főtelér;

A gyalogutak rozsdamarta

Titkaitól jéggé fagyna

Ereidben a puszta vér.

Bizarr dolgok tanúja volt

A két sápadt, parányi hold,

És látták, amint egy sötét

Éjszakán, hol tó volt hajdan,

A kalderában kiiktattam

Egy áthelyezett célszemélyt.

EGY

AZ IRODÁM ajtaja félresiklott.

– Jó reggelt! – mondtam, és felálltam a székemről. – Ön bizonyára a kilenc órai ügyfelem.

Ez úgy hangzott, mintha lett volna tíz és tizenegy órai is, pedig dehogy. Az egész marsi gazdaság recesszióban vergődött, és noha én voltam az egyetlen magándetektív a bolygón, hetek óta ez volt az első megbízatásom.

– Igen – felelte egy magas, női hang. – A nevem Cassandra Wilkins.

Tekintetemet fel-alá siklattam a testén. Mestermunka volt: megfordult a fejemben, hogy a nőnek vajon az áthelyezés előtt is ilyen tökéletes alakja lehetett-e. Az emberek általában olyan cseretesteket rendeltek, amelyek legalább nagy vonalakban emlékeztettek az eredetire, de kevesen tudtak ellenállni a kísértésnek, hogy feljavítsák magukat. A férfiak kigyúrtabbak lettek, a nők teltebb idomúak, és mindenki hozzányúlt az arcához, hogy eltávolíttassa az aszimmetriákat, a ráncokat és a kisebb tökéletlenségeket. Én úgy terveztem, hogy ha valaha is áthelyeztetem a tudatomat, mindenképp kiiktatom az ősz szálakat szőke hajamból, és olyan orrot kérek, mint a mostani volt, mielőtt többször is bezúzták volna.

– Örvendek, Wilkins kisasszony! – üdvözöltem. – Alexander Lomax. Foglaljon helyet, kérem!

Aprócska teremtés volt, nem több 150 centiméternél. Divatos, ezüstszürke blúzt és szoknyát viselt, de semmi sminket vagy ékszert. Karcsú alkatát elnézve arra számítottam, hogy fürgén, macskaügyességgel fog leülni, ehelyett lényegében lehuppant a székre.

– Köszönöm – mondta. – Nagyon remélem, hogy tud nekem segíteni, Mr. Lomax. Őszintén remélem.

Ahelyett, hogy én magam is rögtön leültem volna, a kávéfőzőhöz léptem. Megtöltöttem a saját bögrémet, aztán megkínáltam Cassandrát is. A legtöbb áthelyezett-modell képes volt enni vagy inni, hogy ne lógjanak ki a társaságból. A nő azonban nemet intett.

– Nos, miben segíthetek? – tudakoltam, miután visszaültem a székemre.

Egy áthelyezett arcáról nehéz leolvasni az érzelmeket: a formatervezésük általában hibátlan, a mozgásviláguk azonban némiképp korlátozott.

– A férjem... ó, te jó isten, Mr. Lomax, még kimondani is szörnyű! – Lenézett a kezére. – A férjem... eltűnt.

Felhúztam a szemöldököm: elég nehezen lehetett errefelé eltűnni. Új-Klondike egy négy kilométer átmérőjű, lapos kupola alá volt bezárva, amely a központi tartóoszlopánál sem volt magasabb húsz méternél.

– Mikor látta utoljára? – kérdeztem.

– Három napja.

Az irodám kicsi volt ugyan, de ablakkal felszerelt. Láttam rajta keresztül az omladozó, szomszéd épületet és az egyik, lágyan fölfelé ívelő bolthajtást, mely átlátszó kupolánkat tartotta. Odakint, a burán túl porvihar tombolt: narancsszínű felhők takarták el a napot. A boltív segédfényei kompenzálták a félhomályt, a marsi nappalok azonban sosem voltak túl világosak.

– A férje is olyan, mint... hm... ön? – érdeklődtem.

– Ó, igen – bólintott. – Mindketten azért jöttünk ide, hogy megcsináljuk a szerencsénket, mint mindenki más.

Megráztam a fejem.

– Nem, úgy értem, ő is áthelyezett?

– Ó, elnézést. Igen, ő is. Igazság szerint mindketten nemrég helyeztettük át a tudatunkat.

– Ami költséges eljárás – jegyeztem meg. – Nem lehet, hogy a fizetés elől próbál elsunnyogni?

Cassandra a fejét rázta.

– Nem, dehogy! Joshua talált egy-két szép példányt a korai időszakban. A pénzből, amit értük kapott, megvette a helyi Megújulás-szalont. Ott ismerkedtünk meg: miután belefáradtam, hogy a port kaparásszam, felvettek a Megújuláshoz értékesítőnek. De persze ettől függetlenül nekünk is fizetnünk kellett az eljárásért. – Nem viccelek, a nő tördelte szintetikus kezét. – Ó, Mr. Lomax, kérem, segítsen! Nem tudom, mihez kezdenék az én Joshuám nélkül!

– Bizonyára nagyon szereti a férjét – mondtam, és csinos arcát fürkésztem: nem pusztán élvezetből, hanem azért is, hogy felmérjem, mennyire őszintén válaszol. Az emberek végül is gyakran tűnnek el amiatt, hogy otthon rosszul mennek a dolgok, viszont a házastársaik ezt ritkán ismerik be.

– Ó, nagyon! – felelte Cassandra. – Jobban, mint azt szavakba tudnám önteni! Joshua csodálatos, csodálatos férfi! – Rám vetette könyörgő tekintetét. – Muszáj segítenie, hogy visszakapjam! Egyszerűen muszáj!

Lenéztem a kávésbögrémre: gőz szállt fel belőle.

– A rendőrségnél már próbálkozott?

Cassandra olyan hangot hallatott, amit feltehetőleg horkantásnak szánt: megvolt benne a szükséges érdesség, de száraz volt, akár a marsi homok.

– Igen. Az a társaság... ó, gyűlölök bárkiről is rosszat mondani, Mr. Lomax! Higgye el, nem szívesen teszem, de hát, mi tagadás, nem igaz? Hasznavehetetlenek. Teljességgel alkalmatlanok.

Alig észrevehetően bólintottam: eleget hallottam már ezt a sztorit. Szerény megélhetésem jelentős részét annak köszönhettem, hogy az Új-Klondike-i Rendőrség többnyire immúnis volt a bűnre. Az ÚKR magán-rendvédelmi ereje Howard Slapcoff alkalmazásában működött, hogy megóvja Slapcoffnak a város építésébe harminc éve befektetett vagyonát. A zsaruk tessék-lássék igyekeztek fenntartani a rendet, de nem szakadtak meg a munkában.

– Kivel beszélt? – kérdeztem.

– Egy... egy nyomozóval. Azt hiszem, az lehetett: nem viselt egyenruhát. A nevét már elfelejtettem.

– Hogy nézett ki?

– Vörös haja volt, és...

– Mac – mondtam. A nő arcán értetlenség tükröződött, úgyhogy kimondtam a teljes nevét. – Dougal McCrae.

– McCrae, igen – bólintott Cassandra. Egy picit megborzongott, és nyilván észrevette meglepett arckifejezésemet. – Sajnálom – tette hozzá. – Csak nem tetszett, ahogy az a fickó rám nézett.

Leküzdöttem a kísértést, hogy pillantásomat még egyszer végigfuttassam a testén: egyszer már megtettem, és emlékeztem a látványra. Az eredeti alakja, gondolom, nem ilyen lehetett: akkor bizonyára hozzászokott volna már a gyönyörködő férfitekintetekhez.

– Beszélek McCraevel – mondtam. – Kiderítem, mire jutottak eddig. Aztán folytatom onnan, ahol a rendőrség abbahagyta.

– Megtenné? – Zöld szeme mintha táncba fogott volna. – Ó, köszönöm, Mr. Lomax! Maga jó ember, látom magán!

Egy kissé megvontam a vállam.

– Két exfeleség és vagy fél tucat bankár vitatkozna önnel.

– Ó, nem! – tiltakozott. – Ne is mondjon ilyet! Maga igenis jó ember! Biztos vagyok benne. Higgyen nekem! Van érzékem az ilyesmihez. Maga jó ember, és tudom, hogy nem fog cserbenhagyni.

Naiv asszony: gondolom, a férjecskéjéről is ugyanezt hitte... amíg a pasas le nem lépett.

– Szóval, mit tud nekem elmondani a férjéről? Joshua, ugye?

– Igen, így van. A teljes neve Joshua Connor Wilkins... és Joshua, sosem csak simán Josh, arról hallani sem akar.

Bólintottam. Tapasztalatom szerint az olyan tagok, akik betegesen ragaszkodtak hozzá, hogy a teljes keresztnevükön szólítsák őket, sosem hívták meg az embert egy rundra. Talán nem is akkora baj, hogy ez a fazon eltűnt.

– Értem – mondtam. – Folytassa! – Nem kellett jegyzetelnem. Az irodai számítógépem (egy kis, zöld kocka, mely az íróasztalomon pihent) mindenről felvételt készített, hogy később az összes használható információt kigyűjtse nekem egy összegző fájlba.

Cassandra oda-vissza mozgatta szintetikus alsó ajkát mesterséges felső fogsora alatt, ahogy egy pillanatra eltűnődött.

– Lássuk csak! Wichitában, Kansasban született, és harmincnyolc éves. Hét marsi éve költözött a bolygóra. – (A marsi év nagyjából kétszer olyan hosszú, mint a földi.)

– Van képe róla?

– Elő tudok hívni egyet. Szabad? – bökött poros billentyűzetem felé.

Bólintottam, Cassandra pedig átnyúlt érte. Eközben sikeresen fellökte A Világ Legjobb Nyomozója-bögrémet, forró kávét löttyintve finom kacsójára. Apró, fájdalmas sikkantást hallatott. Felpattantam, fogtam egy törölközőt, és elkezdtem feltakarítani a pocsolyákat.

– Meglep, hogy ez ennyire fájt önnek – jegyeztem meg. – Mármint rendben, hogy nagyon forrón iszom a kávét, de...

– Az áthelyezettek is éreznek fájdalmat, Mr. Lomax – mondta –, ugyanazért, amiért a szerves lények. A hús-vér embereknek szükségük van jelzőrendszerre, ami figyelmezteti őket, ha megsérül valamelyik testrészük, és ez ugyanúgy igaz ránk is, akik átestünk az eljáráson. Persze a mesterséges testek sokkal ellenállóbbak.

– Aha.

– Elnézést. Ezt már olyan sokszor elmagyaráztam... tudja, a munkahelyemen. De hagyjuk is, bocsánat az íróasztaláért!

Hanyagul legyintettem.

– Istennek hála a papírmentes irodáért, nemde? Ne is törődjön vele! – A billentyűzet felé intettem (a kávé szerencsére nem folyt a betűk közé). – Egy képet akart megmutatni nekem?

– Ó, tényleg! – Kiadott néhány szóbeli parancsot, és a terminál engedelmeskedett; már-már felmerült bennem, hogy miért is volt szüksége a billentyűzetre. De aztán begépelt rajta egy hosszú kódmondatot: gondolom, nem akarta hangosan kimondani előttem. Ráncolta a homlokát, miközben pötyögött, és visszaléptetett, hogy javítson: a többszavas kódmondatokat könnyű volt kimondani, de nehéz begépelni, ha az ember nem volt gyakorlott a billentyűzettel; és minél inkább adott valaki a biztonságra, annál hosszabb kódmondatot használt.

Cassandra hozzáfért a személyes fájljai tárhelyéhez, és előhívott egy fotót Joshua – sosem Josh – Wilkinsről. A fickó nem olyan volt, amilyennek Wilkinsné vonzó külseje alapján elképzeltem volna. Hűvös, szürke szempár, szinte a kopaszságig rövidre nyírt haj és vékony, csaknem ajak nélküli száj: az összhatás hüllőszerű volt.

– Ez az „előtte” állapot – mondtam. – Milyen lett azóta? Hogy néz ki most, az áthelyezés után?

– Ööö... lényegében ugyanígy.

– Tényleg? – Ha nekem ilyen lepénylesőm lett volna, tuti, hogy átalakíttatom. – Van olyan képe róla, ami azóta készült, hogy átköltöztette a tudatát?

– Igazi képem nincs – mondta Cassandra –, hiszen mindketten nemrég estünk át az eljáráson. De be tudok lépni a Megújulás adatbázisába, hogy megmutassam a terveket, amelyek alapján az új arcát gyártották. – Szólt még egy pár szót a terminálhoz, aztán begépelt egy újabb, hosszadalmas kódmondatot. A képernyőn rövidesen megjelent Joshua fejének számítógépes vázlatrajza.

– Igaza volt – mondtam meglepetten. – Nem változtatott semmin. Kérhetek másolatot ezekről?

Cassandra bólintott, kiadott néhány utasítást, és átküldött néhány dokumentumot a helyi könyvtáramba.

– Rendben – mondtam. – A díjam kétszáz szolár óránként, plusz a költségek.

– Hogyne, hogyne, magától értetődik! Nem érdekel a pénz, Mr. Lomax, a legkevésbé sem. Csak vissza akarom kapni az én Joshuámat. Kérem, ígérje meg, hogy meg fogja találni!

– Úgy lesz – villantottam rá legmeggyőzőbb mosolyomat. – Egy percig se aggódjon! Nem mehetett messzire.

KETTŐ

PERSZE – az igazat megvallva – Joshua Wilkins nagyon is messzire mehetett; ezért első dolgom volt kizárni ezt a lehetőséget.

Az elmúlt húsz napban nem hagyta el űrhajó a Marsot, úgyhogy Joshuának még a bolygón kellett lennie. Volt délen egy hatalmas légzsilip, amelyen át a nagyobb űrhajókat vontatták be szárazdokk-munkálatokra, ezt azonban hetek óta résnyire sem nyitották ki. És – habár egy áthelyezett szabadon járhatott-kelhetett a Mars felszínén – a kupolából csak négy légzsilipállomáson át lehetett kijutni, és mindegyiket biztonsági őrök felügyelték. Egyenként ellátogattam mindegyikhez, csak hogy biztosra menjek, de az elmúlt három napban nem lépett ki rajtuk más, csak a szokásos seregnyi boldogtalan fosszíliavadász, ők pedig azóta mind egy szálig visszatértek, amint elkezdődött a porvihar.

Olvastam azelőtt a város korai éveiről: „a nagy marsi fosszílialáz” – így emlegették. Az első fosszíliákra Weingarten és O’Reilly talált rá, két magánkutató, akik a saját költségükön utaztak ide, és egy vagyont kerestek, amikor a Földre visszatérve túladtak a leleteken. A kövületek értékesebbek voltak, mint bármilyen nemesfém, és ritkábbak, mint bármi más a Naprendszerben: a földönkívüli élet kézzelfogható bizonyítékai! A jó állapotú, öklömnyi példányok tízezrekért keltek el; a kitűnő, focilabda méretűek milliókért. Egy olyan világban, ahol szinte minden, a gyémántot és az aranyat is beleértve, szintetizálható volt, nem létezett komolyabb státuszszimbólum, mint ha valaki egy marsi pentapod vagy gyökérállatka eredeti, megkövesedett példányát birtokolta.

Weingarten és O’Reilly sosem árulta el pontosan, hol találták a fosszíliákat, az viszont elég könnyen bizonyítható volt, hogy az első űrhajójuk itt, az Isidis-medencében landolt. Újabb kincsvadászok indultak útnak, Howard Slapcoff pedig – a milliárdos, aki a tudat szkennelésének és feltöltésének eljárását elsőként kidolgozó céget alapította – vagyonának tekintélyes szeletét arra költötte, hogy felépítse kupolás városunkat. Sokan azok közül, akik a korai szakaszban szép példányokat találtak, tőle vettek ingatlant Új-Klondike-ban. Slapcoffnak ez fantasztikus befektetés volt: a telekeladásokból háromszor annyi jött be, mint amennyit a kupola építésére költött, és a lakóktól azóta is szedte a létfenntartási adót. Nos, legalábbis a hús-vér lakóktól. De Slappy zsíros jogdíjat kapott a Megújulástól, valahányszor az áthelyezési eljárását alkalmazták, úgyhogy így is, úgy is megtömte a zsebeit.

Az őshonos élet sosem terjedt el nagy területen a Marson: az egyetlen ökoszisztéma, mely valaha létezett a bolygón, a jelek szerint erre a medencére korlátozódott. Az újabb aranyásók – pardon, fosszíliavadászok – közül, akik röviddel Weingarten és O’Reilly első expedíciója után érkeztek, néhányan találtak egy-két kitűnő példányt, habár a legtöbb lelet pocsék állapotban volt.

Valahol azonban ott rejtőzött a főtelér: az „Alfa Lerakat” néven ismert terület, ahonnan szebben megőrzött alakjukban kerültek elő fosszíliák, mint a Földön a Burgess-palából. Weingarten és O’Reilly ismerték a helyét: ha minden igaz, annak idején a puszta vakszerencse folytán találtak rá. Ők azonban mindketten meghaltak, amikor a hőpajzsuk levált a Föld légkörébe való visszatéréskor, a harmadik küldetésük után. És az azóta eltelt húsz marsi év alatt a Lerakatot senki sem fedezte fel újra. De még mindig sokan keresték.

A tudatáthelyezésnek mindig is volt piaca: a potenciálisan végtelenre nyújtott élettartam komoly vonzerőt jelentett. Itt, a Marson azonban különösen élénk kereslet mutatkozott az eljárásra, hiszen a mesterséges testek heteket vagy akár hónapokat is eltölthettek a bolygó felszínén archeológiai arany után kutatva.

Joshua – sosem Josh – Wilkins mindenesetre egyértelműen nem tartózkodott a lakóövezeten kívül, és nem is hagyta el űrhajón a bolygót. Bárhol is bujkált, Új-Klondike kupolája alatt kellett lennie. Nem mondanám, hogy egy levegőt szívtunk, ő ugyanis egyáltalán nem lélegzett. De tudtam, hogy valahol itt van. Nem volt más dolgom, mint megtalálni.

Nem akartam újra elvégezni a rendőrség erőfeszítéseit, habár az „erőfeszítés” általában túl nagyvonalú kifejezés volt a munkára, amit a helyi szervek végeztek: ahogy Macet ismertem, a „felületes tapogatózás” valószínűleg közelebb állt az igazsághoz.

Új-Klondike-nak tizenkét sugárirányú útja volt, melyek keresztülhasították a kupola alatt álló épületek kilenc koncentrikus gyűrűjét. A gyűrűket egymástól egyenlő távolságban helyezték el, leszámítva a hatalmas rést a hetedik és a nyolcadik között, ami a termőföldeknek, az űrhajójavítónak, a raktáraknak, a víztisztító és légszűrő telepeknek és még sok egyébnek adott otthont. Az irodám a kupola szegélyén, a Kilencedik kör külső peremén helyezkedett el. Utazhattam volna légpárnás villamossal a központba, de jobban szerettem gyalogolni. A jó detektív mindig tudja, mi folyik az utcákon, a légpárnás villamosok pedig – bármennyire viharvertek is voltak – ehhez túl sebesen közlekedtek.

Amikor először érkeztem a városba, azzal poénkodtam, hogy Új-Klondike nem a pokol tornáca: ahhoz még nem eléggé lepusztult. „Inkább csak a kerti budi” – mondogattam. Ám ez tíz éve volt, közvetlenül azután, ami Wandával történt, és ha valamiről, ami egy végeláthatatlan síkság közepén áll, elmondható, hogy lefelé tart a lejtőn, hát Új-Klondike-ra illett ez a leírás. A forrasztott regolitból épült utcák felrepedeztek, az épületek – nem csak a régi bádogváros kunyhói – omladoztak, a lepusztult lebujok és bordélyok pedig dugig voltak nehézfiúkkal és svindlerekkel, lecsúszottakkal és számkivetettekkel. Ahogy az egyik szereplő mondta annak idején egy városról valamelyik régi filmben, amit kedvelek: „Ez a gyülekezőhelye az egész világegyetem leghitványabb söpredékének.” Új-Klondike-nak kellett volna egy tábla az egyik légzsilip fölé, ami azt hirdeti: „A tatuini Mos Eisley ikervárosa.”

Útközben szemérmetlenül megbámultam az arra járó áthelyezetteket. Stílusban a Cassandra Wilkinshez hasonló, igazán kifinomult modellektől egészen az Óz bádog favágójára emlékeztető darabokig mozogtak. Az utóbbiakról könnyen meg lehetett állapítani, hogy áthelyezettek, az előbbiek azonban néha összetéveszthetők voltak a hús-vér városlakókkal, habár az embernek idővel kifejlődött az érzéke, hogy őket is beazonosítsa – a készség, hogy szinte tudat alatt kiszúrja a plasztibőr különös csillogását vagy a végtagok mozgásának természetellenes egyenletességét. Ezt úgy hívták: „pladar” – a képesség, hogy felismerj egy műanyag testet.

Persze azok, akik megelégedtek a másodosztályú szintetikus megjelenéssel, nyilván abban bíztak, hogy jobbra cserélik majd, amint rábukkannak valamilyen csinosabb fosszíliára. Csórikáim! Már marsi évek óta senki sem talált igazán látványos példányokat, így sokan egyszerűen feladták, és visszatértek a Földre, már ha volt pénzük az utazásra, vagy – ahogy Thoreau mondaná – csendes kétségbeesésben éltek: álmaik épp olyan halottak voltak, mint a fosszíliák, melyekre sohasem akadtak rá.

Könnyedén gyalogoltam tovább: a Mars gravitációja csak harmincnyolc százaléka a Földének. Egyesek azért ragadtak itt, mert hagyták, hogy az izmaik elsorvadjanak, így az anyabolygón már képtelenek lettek volna elviselni egy egész g-t. Ami engem illet, én más okok miatt rekedtem Új-Klondike-ban... hál’ istennek a Marsnak nem volt sem valódi kormánya, sem kiadatási egyezményei. Viszont többet edzettem, mint a többség – Gully termében, a hajójavító mellett –, úgyhogy a lábam még mindig jó erőben volt; akár egész nap kényelmesen gyalogolhattam, ha úgy hozta a szükség.

Elhaladtam nyurga és zömök robotok mellett – többségük buta volt, mint a kő, de egyikük sem okosabb, mint egy négyéves –, amelyek lóti-futi feladatokat végeztek, vagy lefoglalta őket az út- és épületjavítás sziszifuszi munkája.

A rendőrőrs megdőlt, ötemeletes épület volt – ilyen közel a kupola középpontjához lehetett is ennyire magas –, lepattogzott és repedezett fallal, ami egykor fehér volt, ma már azonban zsíros, szürkés rózsaszín. A bejárati ajtó két szárnya átlátszó allokvarcból készült (akárcsak a kupola a fejünk fölött), és szétnyílt, ahogy elé léptem. Az előcsarnokban jobboldalt hosszú, vörös íróasztal húzódott – mintha a Marson nem láttunk volna éppen elég vöröset –, mögötte az Isidis-medencét ábrázoló térképpel, melynek egyik szélén méretes körként rajzolódott ki Új-Klondike.

Az ÚKR nyolc zsernyákból állt, akik közül az alacsonyabb beosztásúak egymást váltva játszották az ügyeletes tiszt szerepét. Aznap egy Huxley nevű, mulya ízlésrendőr volt szolgálatban, akire egy számmal mintha mindig kisebb lett volna az egyenruhája.

– Hali, Hux! – léptem hozzá. – Mac bent van?

Huxley szemügyre vette a monitort, majd bólintott.

– Igen, itt van, de nem mehet be hozzá akárki.

– Én nem akárki vagyok, Hux. Én vagyok a srác, aki felsöpri a kuplerájt, amit ti, bohócok hagytok magatok után.

Huxley szemöldökét ráncolva próbált kipréselni magából egy csattanósat.

– Ja, hát... – mondta végül.

– Úúú! – feleltem. – Szép volt, Hux! Most alaposan helyretettél!

Összehúzta a szemét.

– Nem vagy olyan jópofa, mint hiszed, Lomax.

– Még szép, hogy nem. Senki sem lehet olyan jópofa. – Az iroda zárt ajtaja felé biccentettem. – Na, beengedsz?

– Csak hogy megszabaduljak tőled – mondta Huxley. Annyira elégedett volt szellemes riposztjával, hogy el is ismételte. – Csak hogy megszabaduljak tőled. – A pult alá nyúlt, mire a belső ajtó, egy jeltelen, fekete panel, félresiklott. Elpantomimeztem Huxnak, ahogy megbököm a kalapom, majd beléptem a rendőrőrs szentélyébe. Végigmentem a folyosón McCrae irodájához; az ajtó nyitva állt, úgyhogy az acél ajtófélfán kopogtam a bütykeimmel.

– Lomax! – nézett fel Mac. – Hát feladod magad végre?

– Nagyon jó, Mac. Turnéznotok kéne Huxszal.

Felhorkantott.

– Mit tehetek érted, Alex?

Mac cingár, hús-vér marslakó volt; kék szemét bozontos, narancsvörös szemöldök árnyékolta. Az íróasztala mögötti kredencről felesége és újszülött kislánya hologramképei néztek vissza rám: a baba alig néhány hónapja született.

– Egy Joshua Wilkins nevű fazont keresek – mondtam.

Macnek erős skót akcentusa volt: olyan erős, hogy szándékos affektálásnak tippeltem.

– Á, igen – hümmögött. – Ki a megbízód? A felesége?

Bólintottam.

– Csinos nő – jegyezte meg.

– Az, valóban. Szóval megpróbáltátok felkutatni a férjét, ezt a Wilkinst...

– Körülnéztünk, ja – mondta Mac. – Áthelyezett a fickó, tudtad?

Bólintottam.

– Nos – folytatta Mac –, a nőtől megkaptuk a terveket Wilkins új arcához. Pontos méretekkel, meg minden. A térfigyelő kamerák összes felvételét betápláltuk az arcfelismerő szoftverünkbe. Egyelőre semmi eredmény.

Elmosolyodtam. Mac nyomozói munkája általában eddig terjedt: amíg nem kellett kivonszolnia a csontos seggét az íróasztala mögül.

– Mennyit is fednek le most a kamerák Új-Klondike-ból? – tudakoltam.

– Már csak a közterületek negyven százalékát.

A lakók gyorsabban törték össze, lopták el vagy hekkelték meg a térfigyelőket, mint ahogy Mac és az emberei pótolni tudták őket; Új-Klondike mégiscsak határvidéki város volt, és sok minden zajlott itt, amit a helyiek nem akartak reklámozni.

– Szólsz, ha találtok valamit?

Mac összevonta borzolt szemöldökét.

– Még a Marsra is vonatkoznak a földi titoktartási törvények, Alex. De az anyacégünkre biztosan. Nem oszthatok meg semmit, amit a kamerák látnak.

A zsebembe nyúltam, előhúztam egy ötvenszoláros érmét, és a levegőbe pöccintettem. Gyorsan repült felfelé, viszont ahogy lefelé ereszkedett, azt még most, egy Marson töltött évtized után is lassított felvételnek láttam. Macnek nem volt szüksége egy áthelyezett reflexeire, hogy röptében elkapja.

– De persze – tette hozzá – úgy vélem, néha tehetünk kivételt...

– Kösz. Becsületére válsz a Naprendszer összes rendvédelmi szervének.

Elmosolyodott, majd így szólt:

– Mondd csak, milyen stukkerrel jársz mostanában? Még mindig azt a régi Smith & Wessont használod?

– Van rá engedélyem – szűkült össze a szemem.

– Ó, tudom, tudom! De légy óvatos, oké? Változnak az idők. Golyóval nem sokra mész egy áthelyezett ellen, belőlük pedig napról napra egyre több van, mert végre lejjebb vitték az eljárás költségeit.

– Én is hallottam. Nem tudod véletlenül, hová érdemes golyót ereszteni egy áthelyezettbe, ha netán ki kéne iktatnod?

Mac megrázta a fejét.

– Modellenként változó, a Megújulás pedig visszamenőleg is igyekszik befoltozni minden sebezhető pontot, amire fény derül.

– Akkor ti hogy kezelitek őket?

– Mostanáig nem igazán kezeltük őket sehogy – mondta Mac. – Csak nem vettünk róluk tudomást, mondhatni.

– Csak felállni ne kelljen!

Mac nem vette a szívére.

– Pontosan. De hadd mutassak neked valamit! – Kimentünk az irodájából, tovább a folyosón, és beléptünk egy másik szobába. Az asztalon heverő eszközre mutatott. – Most érkezett a Földről. A legújabb cucc.

Széles, lapos lemez volt, talán fél méter átmérőjű és öt centiméter vastag. Két U alakú fogantyú volt a peremére szerelve egymással szemközt.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Széles sávú diszruptor – mondta Mac. Felemelte a tárgyat, és maga elé tartotta, akár egy gladiátor a pajzsát. – Oszcilláló, multifrekvenciás elektromágneses impulzust bocsát ki. Négy méterről vagy annál közelebbről teljesen megsüti egy áthelyezett elektromos agyát. Vagyis gyakorlatilag ugyanúgy megöli, ahogy a golyó az embert.

– Senkit sem tervezek megölni – jegyeztem meg.

– Legutóbb is ezt mondtad.

Au! Mégis, be kellett látnom, hogy igaza van.

– Jól sejtem, hogy nincs belőle egy fölösleges példányotok, amit kölcsönkérhetnék?

– Viccelsz? – kacagott fel Mac. – Mi is csak ezt az egyet kaptuk, és ez sem több mint prototípus.

– Nos, akkor – indultam el az ajtó felé –, gondolom, nem árt, ha óvatos leszek.

HÁROM

A KÖVETKEZŐ megállóm a Megújulás épülete volt. A város egyik sugárirányú utcáján, a Harmadik sugárúton tettem meg az ötsaroknyi távot. A Megújulás-szalon kétemeletes épület volt, amely – mint a bolygó legtöbb építménye – vörös, lézerrel összeforrasztott, marsi homokkő téglákból készült. A főbejáratot két oldalról széles allokvarc kirakatablakok szegélyezték, melyekben porlepte mesterséges testek illegették magukat az öt marsi évvel azelőtti divat szerint felöltöztetve. Nagyon ráfért volna már a helyre egy kis átalakítás.

Az alsó szintet bemutatószalonra és szerelőműhelyre osztották, melyeket egy éppen nyitva álló ajtó választott el egymástól. A műhelyben pótalkatrészek hevertek szerteszét: itt egy fehér bőrű mesterséges kéz, ott egy fekete lábszár; a polcokon szintetikus szemek és színes, egyszálú fonálgombolyagok, amiket sejtésem szerint haj szimulálására használtak. A két munkaasztalon pedig mindenféle belső szervek: motorok, hidraulikus pumpák és fémízületek.

A szomszédos helyiségben, a bemutatószalonban komplett mesterséges testeket állítottak ki. A szoba túlsó végén megpillantottam bézs kosztümjében Cassandra Wilkinst. Egy férfival és egy nővel beszélgetett, akik mindketten hús-vér emberek voltak: feltehetőleg potenciális vásárlók.

– Jó napot, Cassandra! – üdvözöltem, amint megtettem a köztünk lévő távolságot.

– Mr. Lomax! – ömlengett, miután egy perc türelmet kért a pártól. – Úgy örülök, hogy itt van, el sem tudom mondani! Milyen hírei vannak?

– Nem sok. Már ellátogattam a rendőrségre, és úgy gondoltam, legjobb, ha itt kezdem a nyomozást. Elvégre ön és a férje a tulajdonosai ennek a szalonnak, igaz?

Cassandra mély átéléssel bólogatott.

– Tudtam, hogy helyes döntés volt felbérelnem magát. Rögtön tudtam! Most mondja meg, az a teszetosza nyomozó, az a McCrae be se tette ide a lábát, egyetlenegyszer sem!

Elmosolyodtam.

– Mac nem az a kirándulós fajta – mondtam. – És ön pedig... nos, az ember azt kapja, amiért fizet.

– Hát nem így van? – helyeselt Cassandra. – Nem ez az egyszerű, színtiszta igazság?

– Szóval a férje mostanában költöztette át a tudatát? – tudakoltam.

– Igen. De az a folyamat az emeleten zajlik. Itt lent csak értékesítéssel és javítással foglalkozunk.

– Rögzítették a biztonsági kamerák, ahogy Joshua átesik az eljáráson?

– Nem. A Megújulás nem engedi, hogy odafent kamerákat használjunk. Nem akarják, hogy a művelet felvételei valahogy kiszivárogjanak. Üzleti titok, ilyesmi.

– Á, oké. De azért meg tudja mutatni, hogy zajlik a dolog?

Cassandra ismét bólintott.

– Persze. Amit csak látni akar, Mr. Lomax.

Valójában azt szerettem volna látni, hogy mi van a bézs kosztüm alatt – semmi sem übereli egy felső kategóriás mesterséges test tökéletességét –, de ezt a gondolatot megtartottam magamnak. Cassandra körülnézett a szalonban, majd intett egy kollégájának, egy gyönyörű kis hús-vér nőnek, aki ízléses sminket és ékszereket viselt, hogy jöjjön oda.

– Elnézésüket kérem! – mondta Cassandra a két vásárlónak, akiket az imént hagyott magukra. – A hölgy Takahashi kisasszony, jó kezekben lesznek nála. – Aztán hozzám fordult. – Kövessen!

Belépett egy elfüggönyözött ajtón, majd felvezetett a lépcsőn, és felérve megállt két ajtó előtt.

– Ez a letapogatószobánk – intett a bal oldali felé. Mindkét ajtón volt egy-egy kis ablak. Cassandra lábujjhegyre ágaskodott, hogy benézzen a letapogatószoba ablakán, majd bólintott – a jelek szerint elégedett volt azzal, amit látott –, és kinyitotta az ajtót. Két ember volt odabent: egy negyven körüli, kopaszodó férfi, aki egy széken ült, és egy álló nő, aki huszonötnek nézett ki – de mivel ő maga is áthelyezett volt, nem lehetett megállapítani a valódi korát.

– Elnézést, hogy megzavarom önöket – mentegetőzött Cassandra. A széken ülő férfira mosolygott, miközben felém intett: – Az úr itt Alexander Lomax, aki... khm, tanácsadói szolgáltatást nyújt nekünk.

A férfi meglepetten felnézett rám, majd bemutatkozott:

– Klaus Hansen.

– Nem lenne nagyon ellenére, ha Mr. Lomax itt maradna végignézni a letapogatás folyamatát? – érdeklődött Cassandra.

Hansen ezen egy pillanatra elgondolkodott, összeráncolva hosszú, keskeny arcát. Ám aztán bólintott:

– Persze, maradjon! Miért ne?

– Köszönöm – mondtam, és beléptem a szobába. – Csak ide állok – húzódtam a túlsó falhoz, és nekitámaszkodtam.

A szék, amiben Hansen ült, nagyon emlékeztetett egy borbélyszékre. A női áthelyezett – nem Cassandra, a másik – felnyúlt az ülés fölé, és lehúzott egy áttetsző félgömböt, ami a mennyezetből előnyúló, ízelt karhoz csatlakozott. Egyre lejjebb eresztette, míg a bura teljesen be nem borította Hansen fejét, s aztán egy irányítópulthoz fordult.

A félgömb enyhén vibrált, mintha valamilyen bevonat vagy olaj futott volna végig a felszínén: gyanítottam, hogy ez a letapogatómező.

Cassandra mellettem állt, karját összefonva a mellén.

– Meddig tart a művelet? – kérdeztem.

– Nem sokáig – felelte. – Kvantummechanikai folyamat, úgyhogy maga a letapogatás gyorsan megy. Utána már csak néhány perc kell, hogy az adatokat átköltöztessük a mesterséges agyba. És aztán...

– Aztán? – tudakoltam.

Megrándította a vállát, mintha a többit már szavakba sem kéne önteni.

– Nos, aztán Mr. Hansen örökké élhet.

– Á!

– Jöjjön velem! – invitált Cassandra. – Lássuk, mi van a túloldalon!

Kimentünk a szobából, és bezártuk magunk mögött az ajtót, aztán beléptünk a szomszédos helyiségbe. Ez az előző tükörképe volt, amit frappánsnak találtam. A közepén, egy műtőasztalon ott hevert Hansen új teste divatos, kék öltönyben, csukott szemmel. Rajta kívül még egy hús-vér férfi tartózkodott a szobában: a Megújulás egyik technikusa.

Körbejártam, minden szögből szemügyre véve a mesterséges testet. A csere-Hansennek is kopasz volt a fejbúbja, a folt azonban feleakkora átmérőjűre csökkent. És ami szintén érdekes volt: Hansen amolyan ápoltan borostás megjelenést választott állandó külsejének, míg a másik szobában heverő eredetije az áthelyezés idején simára volt borotválva.

A másolat szeme hirtelen felpattant.

– Tyű! – mondta ugyanazon a hangon, amit az imént a másik szobában fekvő férfitól hallottam. – Ez elképesztő!

– Hogy érzi magát, Mr. Hansen? – kérdezte a férfi technikus.

– Jól vagyok. Minden rendben.

– Remek! – mondta a szaki. – Kezdetben persze hozzá kell majd szoknia néhány újdonsághoz. Lássuk először, hogy minden alkatrésze megfelelően működik-e...

– És kész is vagyunk – fordult hozzám Cassandra. – Ilyen egyszerű. – Kivezetett a szobából a folyosóra, és becsukta mögöttünk az ajtót.

– Bámulatos. – A bal oldali ajtóra mutattam. – Mikor gondoskodnak az eredetiről?

– Azt már el is intéztük. Még a székben.

A csukott ajtóra meredtem, és reményeim szerint sikerült eléggé elnyomnom a borzongásomat, hogy Cassandrának ne tűnjön fel.

– Rendben – mondtam. – Azt hiszem, eleget láttunk.

A nő csalódottnak tűnt.

– Biztos benne, hogy nem akar még egy kicsit körülnézni?

– Miért? Mi más van még, amit érdemes lenne megnéznem?

– Ó, nem is tudom! – tűnődött Cassandra. – Nagy ez a hely. Van ez az emelet, van a földszint... van a pince...

Nagyot pislantottam.

– Van pincéjük?

Pince szinte egyetlen marsi épület alá sem épült; a permafrosztrétegen baromi nehéz volt keresztülásni.

– Igen – bólintott. Egy pillanatig hallgatott, aztán elfordította a tekintetét. – De persze oda senki sem megy le. Csak raktárnak használjuk.

– Megnézem – mondtam.

És ott találtam meg a pasast.

Néhány nagyobb tárolórekesz mögött feküdt arccal a földön; a feje körül ragacsos gépolajtócsa terjengett. Mellette egy tompa fejű, excimermeghajtású légkalapács hevert: az a fajta, amit számos fosszíliavadász használt a felületi anyagok eltávolítására. A légkalapács mellett pedig egy régi klasszikus: egy papírfecni. Ez állt rajta nyomtatott betűkkel: „Nagyon sajnálom, Cassie. Ez valahogy nem ugyanaz.”

Az van, hogy nem könnyű öngyilkosságot elkövetni, ha áthelyezett az ember. Ha elnyiszálod a csuklódat, az nem vezet sehová. A méreg hatástalan, vízbe fulladni nem tudsz. Ám Joshua – sohasem Josh (és a jövőben már más sem) – Wilkins a jelek szerint talált megoldást. Úgy tűnt, hogy a pasas nekidőlt a durva felületű cementfalnak, erős, mesterséges karjával felemelte a légkalapácsot, és a hegyét a homloka közepéhez illesztette. Aztán lenyomta a munkagép kétoldali indítóbillentyűjét, és hagyta, hogy a kalapács addig dolgozzon, amíg sikerrel át nem lyukasztotta titánkoponyáját, és szét nem roncsolta mesterséges agyának anyagát. Amikor az agya megsemmisült, hüvelykujja meglazult a billentyűkön, elejtette a légkalapácsot, a teste pedig előrebukott. A feje oldalra csavarodott, amikor nekiütődött a betonpadlónak. Szemöldöktől lefelé minden érintetlen volt: egyértelműen ugyanaz a hüllőszerű arc, amit nemrég Cassandra Wilkins megmutatott.

Felmentem a lépcsőn, és rábukkantam Cassandrára, aki energikus stílusában éppen egy másik vásárlóval csevegett.

– Cassandra! – mondtam, miután félrevontam. – Cassandra, nagyon sajnálom, de...

Zöld szeme elkerekedett, ahogy rám nézett.

– Mi az?

– Megtaláltam a férjét. Meghalt.

A nő kinyitotta szépséges száját, becsukta, aztán újra kinyitotta. Úgy nézett ki, mint aki mindjárt összeesik – még a stabilizáló giroszkópok ellenére is.

– Édes... istenem! – nyögte ki végül. – Egészen... egészen biztos benne?

– Nagyon úgy néz ki.

– Istenem! – ismételte. – Hogyan... hogy történt?

Nem volt mit szépíteni rajta:

– Úgy tűnik, megölte magát.

Cassandra néhány munkatársa időközben közelebb lépett hozzánk, hogy megnézze, mi ez a felhajtás.

– Mi a baj? – kérdezte egyikük: ugyanaz a Takahashi kisasszony, akivel korábban már találkoztam.

– Ó, Reiko! – bukott ki Cassandrából. – Joshua meghalt!

A vásárlóknak is kezdett feltűnni a hajcihő. Egy tagbaszakadt, hús-vér férfi rövidre nyírt hajjal, aranyszegeccsel a fülében és olyan vastag karral, mint más férfiak lába, odajött a terem túlsó végéből; világos volt, hogy ott dolgozik. Reiko Takahashi addigra már karjába vonta Cassandrát – vagy fordítva; épp nem néztem oda, amikor megtörtént –, és most a nő műhaját cirógatta. Hagytam, hogy a nagydarab férfi megtegyen minden tőle telhetőt a tömeg lecsillapítására, míg én a csuklófonomról felhívtam Macet, és tájékoztattam Joshua Wilkins öngyilkosságáról.