Sherrilyn Kenyon

Bűnös éj

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2005 by Sherrilyn Kenyon

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2016

A kötet végén szereplő részlet a sorozat következő, Unleash the Night (Szenvedélyes éjszakák) című részéből származik.

Copyright © 2006 by Sherrilyn Kenyon

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-293-549-2

Mint mindig, most is hálás köszönetem Kimnek, Julie-nak és Nancynek, amiért olyan sokat munkálkodnak az érdekemben. Nem is tudom, mi lenne velem nélkületek.

Rajongóimnak, az LOS-nak és az RBL-nek, akik örömet és támogatást nyújtanak nekem: Köszönöm! El sem tudjátok képzelni, milyen sokat jelent ez számomra. Hálás vagyok a családomnak, akik mindig megértőek, amikor anya hosszú órákra bezárkózik a kis dolgozószobájába. A barátaimnak, akik jóban-rosszban mellettem állnak.

Hálás vagyok az öcsémnek, aki mindig megnevettet, ha arra van szükségem, és sógornőmnek, aki helyettem is vigyáz rá.

Legfőképpen pedig szeretnék köszönetet mondani édesanyámnak. Anya, te szerettetted meg velem a vámpírokat és a paranormális jelenségeket. Többel tartozom neked, mint amennyit valaha vissza tudnék adni, és minden egyes nap sajog a szívem, amiért már nem lehetsz mellettem. Hiányzol, Anya, és örökké hiányozni fogsz.

Szeretettel gondolok mindnyájatokra. Köszönöm, hogy elkísértek ezekre az utazásokra az ismeretlenbe.

Prológus

Mississippi University for Women

Columbus, Mississippi

Nem volt menekvés.

Melissa szíve a torkában dobogott az adrenalintól, ahogy megpróbált eljutni a biztonságot jelentő Grossnickle Hall kollégium épületébe. Micsoda ostobaság volt két órával korábban azt mondania a barátainak, hogy hagyják nyugodtan a könyvtárban, mert még be kell fejeznie a kutatást az angol szakdolgozatához.

Mialatt elmerült Christopher Marlowe életének bonyodalmaiban, elszállt az idő. Mire feleszmélt, későre járt, ideje volt visszatérnie a kollégiumi szobájába. Azon gondolkodott, szóljon-e a barátjának, hogy jöjjön érte, de mivel a srác aznap esti műszakban dolgozott árufeltöltőként, ez szóba se jöhetett.

Eszébe sem jutott, milyen hülyeség egy huszonegy éves lánynak éjjel egyedül mászkálnia. Összeszedte a könyveit, és hazaindult. Most viszont, ahogy lélekszakadva rohant keresztül a kollégium területén, négy ismeretlen férfival a nyomában, már tudta, hogy pocsék ötlet volt.

Hogy halhatna bele valaki egyetlen rossz döntésbe?

Pedig naponta történik ilyesmi.

De velem nem lett volna szabad megtörténnie!

– Segítség! – kiabált torka szakadtából, és közben olyan gyorsan futott, ahogy csak bírt. Biztosan meglátta egy járókelő, aki szól az őröknek, hogy segítsenek.

Ahogy befordult egy sövény mellett, nekirohant valakinek. Felnézett az előtte álló férfira.

– Kérem… − a torkán akadtak a szavak, mert rádöbbent, hogy az illető egyike annak a négy szőkének, akik üldözték.

A férfi gonoszul felnevetett, és kivillantotta szemfogát.

Melissa sikítva kiverekedte magát a kezei közül. Hozzávágta a könyveit, és teljes erejéből eltaszította magától.

A férfi elengedte.

Melissa az út felé rohant, de ott egy másik szőke várta. Megtorpant, egérutat keresett.

De nem volt kiút. Valamelyikük mindenképpen utolérte volna.

Ekkor új alak bukkant fel. Tetőtől talpig feketét viselt, és közönyösnek mutatkozott mind a veszély, mind a lány rémülete iránt. Szőke haja lófarokba fogva, sötét napszemüvege mögött pedig nem látszott a tekintete, és Melissa azon tűnődött, hogyan lát így egyáltalán a sötétben.

Ez a férfi valahogy időtlennek tűnt. Hatalmasnak és rémisztőnek. Ugyanolyannak látszott, mint az üldözők, de volt benne valami egészen más. Valami erősebb. Valami ősibb.

Még ijesztőbb.

– Maga is közülük való? – lihegte Melissa.

A férfi ajka féloldalas mosolyra húzódott.

– Nem, kedvesem. Én nem.

Melissa hallotta, hogy a másik négy mindjárt utoléri. Látta, hogy lelassítanak, amint a közelébe érve észreveszik a lófarkas férfit, aki már ott állt mellette.

Jóképű arcukra kiült a félelem, és egyikük azt suttogta:

– Sötét Vadász.

Távolabb maradtak, mintha azt próbálnák eldönteni, mitévők legyenek most, hogy megjelent ez az alak.

A férfi Melissa felé nyújtotta a kezét.

A lány hálás volt, hogy vége a rémálomnak, és a feketébe öltözött lovag megmentette őt a bajtól. Megfogta a kezét. A férfi magához húzta, és közben gúnyosan az üldözőkre vigyorgott.

Melissa egész testében reszketett a megkönnyebbüléstől, hogy megmenekült.

– Köszönöm – suttogta.

A férfi elmosolyodott.

– Nem, kedvesem, én köszönöm.

Mielőtt Melissa megmoccanhatott volna, megragadta, és a nyakába vájta szemfogait.

A Sötét Vadász megízlelte a diáklány életét és érzelmeit, ahogy magába szívta életesszenciáját. Tiszta volt és romlatlan… Melissa ösztöndíjas tanuló volt, fényes jövő állt előtte.

C’est la vie.

A férfi kiélvezte az ízét, és várt, hogy érezze, amint az utolsó halk szívverés is leáll, ahogy a lány meghal. Ernyedten lógott a karjaiban. Szegényke… De hát nincs finomabb, mint az ártatlanság íze.

Annál semmi sem jobb.

Felemelte a testet és odasétált a démonokhoz, akik korábban üldözőbe vették Melissát.

Átadta annak, aki négyük között láthatóan a vezér volt.

– Már nem sok vér maradt, fiúk, de a lelke érintetlen. Bon appétit.