Copyright © Sophie Jackson, 2015

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

A Pound of Flesh, Gallery Books

(Simon & Schuster, Inc.), 2015

Borítófotó © Stocksy/Bonninstudio;

Europress/Getty, iStock

Fordította Lukács Andrea

ISBN 978-963-310-945-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Sarudi Ágnes

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

A borítót Damon Freeman terve alapján Féder Márta készítette

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Neked ajánlom, anya. Örökké az adósod leszek.

ELŐSZÓ

A font húst, amelyet belőle kérek,

Drágán vettem meg: enyém, akarom.

A VELENCEI KALMÁR, IV. felvonás, 1. szín{1}

Sietős lépteik olyan szaporán kopogtak a járdán, mint amilyen gyorsan a kislány szíve dobogott, miközben az apja úgy szorította a kezét, hogy szinte már fájt. Rövid, kilencéves lába próbálta tartani az apja iramát, ezért többször meg is botlott, és a végén már szinte futott mellette. Az apja arca olyan feszült volt, amilyennek még sohasem látta, máskor vidám és gondtalan tekintete sötétnek és dühösnek látszott, mint fölöttük az ég. Ostoba módon hirtelen sírhatnékja támadt.

Hátrapillantott, amikor lépteket hallott a hátuk mögött. Egy sikátorból öt kapucnis férfi tűnt elő. A fejüket lehajtották, mégis lépést tartottak az apja gyors tempójával, úgy cserkészték be őket, mint a vadállatok a zsákmányt.

Az apja valószínűleg próbálta megnyugtatni, szavakat suttogott neki, hogy elűzze a félelmét, amely felkúszott a kislány nyakán, ám a lépteik zaja elnyomta a hangját. Ekkor hirtelen valami gyorsan és keményen lesújtott rájuk, és az apja elterült a földön, őt is magával húzva. A kislány nem is értette, hol van. A térde égett, mert a beton lehorzsolta. Felnézett, majd felsikított, amikor egy baseballütő kétszer is az apja hátára sújtott, és rémisztő, tompán puffanó hangot hallatott.

Nem látta, milyen irányból érkezett az arcán csattanó kéz, amely távolabb lökte, ki az úttestre. Csillagokat látott. Eközben a fülében csengett az apja dühös kiáltása, aki nagy nehezen feltápászkodott, és az egyik támadójára vetette magát. A kislány rémülten nézte, amikor megtorlásul ököllel, lábbal és baseballütővel záporoztak rá az ütések.

A támadók hangosan követelték, hogy adja át nekik a tárcáját, és miközben körülállták, az apja odakiáltott neki, hogy fusson. Könyörgött a lányának, hogy meneküljön, miközben tovább verték, ő azonban jéggé dermedt, és nem moccant. Hogyan is kérhette az apja arra, hogy magára hagyja? Segítenie kell neki, meg kell mentenie! Könny folyt végig az arcán, és állatias kiáltás tört fel a torkából.

Az apja elgyötörten felnyögött, amikor egy újabb ököl sújtott a fejére, térdre rogyott, és a kislány ekkor indult el felé. Előrenyújtotta kis karját, amelyet hirtelen valaki erősen az ellenkező irányba húzott. Megkönnyebbülten felnyögött, mert azt hitte, egy rendőrtiszt az, vagy az apja egyik testőre… Valójában azonban az illető alig volt magasabb nála, és piszkos, fekete kapucnis pulóvert viselt.

A kislány hangosan kiabálni kezdett, amikor az ismeretlen távolabb vonszolta a támadóktól. Harcolt és kiabált, hogy engedje el, a másik azonban csak sziszegett valamit a kapucni alól. Hát nem tudja, hogy az apjának szüksége van rá? Hogy biztosan meghal a segítsége nélkül? Az idegen azonban továbbra is távolodott vele, magával húzta az utcán egy elhagyatott épület kapujába, két sarokkal attól a helytől, ahol ekkor egy félelmetes lövés dördült.

A kislány az apjáért sikoltott, kirántotta a kezét a megmentője szorításából, és futásnak eredt a támadás helyszíne felé. Nem jutott messzire, mert az idegen erős karjával leteperte, és a testével a földre szegezte. A kislány továbbra is kiabált alatta, és elszántan küzdött ellene, a teste azonban hamar kimerült, és a kiáltásai egyre gyengülő elfojtott zokogássá változtak a hideg betonon, amelyhez a homlokát szorította.

A testére nehezedő súly megszűnt, két kar felemelte, és visszahúzta a jéghideg kapualjba. A kislány az idegenhez tántorodott, és fájdalmasan nyüszített piszkos pulóverébe. Vissza kell mennie az apjához. Meg kell megbizonyosodnia róla, hogy jól van. Jól van, ugye? A vállát azonban átkarolta egy kar, az arcát megfogta egy jéghideg kéz, mire erőtlenül ismeretlen megmentője testéhez dőlt.

Lehet, hogy órákig így maradt. Talán még el is aludt. Amikor legközelebb felocsúdott, egy szakállas férfi vitte ölben egy mentőautó felé. Kinyitotta sírástól feldagadt szemét, és rendőröket, mentősöket pillantott meg, és nagyon sok, piros-kék villogó fényt.

Élete végéig kísérteni fogja az emberek pillantása, amely egyértelműen azt sugallta, hogy az apja nem fogja betakarni aznap este.

Sem soha többé.

1

Wesley James Carter, az Arthur Kill Büntetés-végrehajtási Intézet fegyence, egy igazi tapló, rávigyorgott a mogorva börtönőrre, aki az elmúlt tíz percben megpróbálta kiszedni belőle a börtönazonosító számát. Carter sértő viselkedése és önelégült arckifejezése enyhén szólva is idegesítette a túlsúlyos, kopaszodó férfit, akinek már szinte habzott a szája.

Péntek volt, és az őrnek öt perce lejárt a munkaideje. Carter éppen ezért még inkább megjátszotta a nehezen kezelhető szemétládát.

Az őr türelmetlenül megdörzsölte hájas tarkóját, és összehúzta fáradt szemét.

– Nézze! – kezdte halk, fenyegető hangon, amely a többi fegyencet minden bizonnyal halálra rémítette. – Nagyon egyszerű. Megadja a számát, én pedig leírom erre az űrlapra, amit ki kell töltenem a felügyelő tisztjének, aztán hazamehetek.

Carter felvonta dacos szemöldökét, és a hájas férfira meredt. Az őr nem hunyászkodott meg, csak hátradőlt a forgószékében.

– Ha nem mondja meg a számot, a feleségem dühös lesz. Ha dühös lesz, el kell magyaráznom neki, hogy az ilyen pimasz taplók miatt kellett tovább benn maradnom. Erre még dühösebb lesz, és azt fogja kiabálni, hogy a mi adónkból ruházzák és etetik itt naponta háromszor az ilyen lúzereket, mint maga. – Előredőlt a széken. – Szóval, utoljára kérdezem. Mi a száma?

Carter tekintete hanyagul az őr kezére siklott, amely megmarkolta az övére akasztott gumibotot, majd hosszan és unottan kifújta a levegőt. Bármilyen más napon kész lett volna kiprovokálni, hogy a nyavalyás használja is. Ám a verést is vigyorogva tűrte volna. Ma mégsem volt kedve hozzá.

– 081056 – felelte hűvösen, és nem tudta megállni, hogy ne kacsintson egyet. Az őr haragos tekintettel lekaparta a számot az űrlapra, aztán megfordult a széken, és odaadta a papírt egy szőke titkárnőnek. A kövér fajankó lusta volt ahhoz, hogy felálljon, és megtegyen hat lépést.

Carter megvárta, hogy a szőkeség begépelje a számot, amely az elmúlt tizenkilenc hónapban az új neve volt. Tudta, milyen bűnlajstrom fog megjelenni a monitoron: autólopás, veszélyes fegyverhasználat, kábítószer-birtoklás, rendzavarás részegen, csak néhány a sok közül. A közvélekedéssel ellentétben nem volt büszke arra a sok bűntettre és vétségre, amely két képernyőt is megtöltött. Ugyanakkor mindez egyfajta éntudatot biztosított neki, amelyet addigi élete huszonhét évében többnyire hiába keresett. Még mindig nem talált rá, és úgy vélte, amíg rá nem bukkan arra a bizonyos valamire, nem marad más számára, csak ez a lista.

Tök mindegy.

Megdörzsölte rövidre nyírt haját. Már a gondolattól is rosszul lett.

Amikor leszakították az ősrégi nyomtatóból kijött papírt, visszazökkent a jelenbe.

– Nos, Mr. Carter – sóhajtott az őr. – Úgy tűnik, újabb tizenhét hónappal megtoldották az itt-tartózkodását. Könnyen megesik az ilyesmi, ha az embernél kokaint találnak.

– Nem az enyém volt – jelentette ki Carter közömbösen.

Az őr hamis szánakozó tekintetet vetett rá, majd elvigyorodott.

– Az kár!

Carter nem reagált. Tudta, hogy a feltételes szabadlábra helyezésének kérvénye már csak hetekre van. Gyorsan kikapta a papírt a felé nyújtott kézből.

Elsétált az íróasztal mellett egy mogorva külsejű börtönőr előtt, majd végig egy hosszú, keskeny folyosón egy fehér ajtóhoz, amelyre hangosan rácsapta a tenyerét, úgy nyitotta ki. A helyiség szűk volt és steril, szinte bűzlött a sok beismerő vallomástól. Annak ellenére, milyen sok órát töltött ezen az átkozott helyen, a pulzusa most is felgyorsult, és a tenyere izzadni kezdett.

Merev vállal és egyenes háttal odasétált az olcsó faasztalhoz, ahol egy hatalmas termetű férfi ült, és rámosolygott, amikor odaért.

– Wes! – üdvözölte a felügyelő tisztje, Jack Parker. – Jó újra látni. Kérlek, ülj le!

Carter kezeslábasának zsebébe dugta a kezét, majd nem túl kecsesen lerogyott a székre. Jack volt az egyetlen ember, aki a keresztnevén szólította. Mindenki más Carternek hívta. Jack ragaszkodott hozzá, mert szerinte csak így alakíthattak ki kölcsönös bizalmon alapuló kapcsolatot.

Carter szerint viszont ez egy nagy rakás hazugság volt.

– Van egy cigid? – Carter elutasítóan nézett az ajtónál álló őrre a helyiség másik végében.

– Hát persze. – Jack egy doboz Camelt és egy doboz gyufát tett az asztalra.

Carter hosszú, fehér ujjaival nagy nehezen kibontotta a csomagot. Utoljára két napja gyújtott rá, ezért már nagyon ki volt éhezve. Két törött gyufa és egy cifra káromkodás után végül beszívta a sűrű, buja füstöt. Behunyta a szemét, visszatartotta a lélegzetét, és egy rövid pillanatra minden csodálatosnak tűnt a világban.

– Jobb már? – kérdezte Jack ravasz mosollyal.

Carter az asztal másik oldalára fújta a füstöt, és bólintott.

Elismerően nyugtázta, hogy Jack nem hessegette el maga elől. Mindketten tudták, ha ezt tette volna, Carter annál inkább ráfújta volna. Olyan elszántan csapott le a gyengeség vagy a bosszúság legkisebb jelére, mint egy vércse.

Az egyik beszélgetés során egyszer már megvitatták, hogy ez nyilvánvalóan védekezőmechanizmus volt nála, amelyet Carter olyan tökéletesen alkalmazott, hogy erősnek, dominánsnak, és – az Arthur Kill börtön személyzetének és fogvatartottjainak többsége szerint – rendkívül félelmetesnek hatott.

Jack az aktatáskájából elővett egy majdnem húsz centi vastag mappát, majd kinyitotta, és az évek során született számos jelentés, bírósági irat és tanúvallomás között lapozgatott, amelyek úgy jellemezték Cartert, hogy „veszélyt jelent a társadalomra”, „erős akaratú jellem” és „intelligens egyén, akiben nincs meg a kellő magabiztosság, hogy mindezt a helyes módon hasznosítsa.”

De ez sem számított.

Carter már unta folyton azt hallani, milyen nagy lehetőségek rejlenek benne. Igen, persze intelligens volt, és a végsőkig hűséges azokhoz, akik fontosak voltak számára, de amióta csak az eszét tudta, nem találta meg a saját útját. Egész életében csak sodródott, soha nem maradt sokáig egy helyen, elviselte elcseszett családját és a barátait, akik képtelenek voltak öt rohadt percnél hosszabb ideig távol tartani magukat a bajtól.

A börtönben legalább minden egyszerű volt. Az élet igazi problémái csupán városi legendáknak tűntek, amelyeket az időről időre idelátogatók meséltek. Nem mintha Carternek olyan sok rendszeres látogatója lett volna.

Jack a mappa utolsó oldalához lapozott, egy üres papír felső sarkába felírta a dátumot, aztán megnyomta a felvétel gombot a kettőjük között fekvő kis, digitális diktafonon.

– Hatvannegyedik beszélgetés. Wesley Carter fogvatartott, száma 081056 – kezdte monoton hangon. – Hogy vagy?

– Majd kicsattanok! – válaszolta Carter, és elnyomta a cigarettáját, azután rágyújtott egy másikra.

– Akkor jó. – Jack feljegyzett valamit az előtte fekvő papírra. – Szóval részt vettem tegnap egy megbeszélésen a börtönben választható oktatásoddal kapcsolatban. – Carter a szemét forgatta, amit Jack szándékosan figyelmen kívül hagyott. – Tudom, hogy határozott véleményed van erről a témáról, de fontos lenne, hogy olyasmit csinálj, ami kihívások elé állít, amíg itt vagy.

Carter hátraejtette a fejét, és felnézett a mennyezetre. Kihívások elé? Az egész hely maga egy rohadt nagy kihívás. Már az is az önuralom próbája, úgy végigcsinálni egy napot, hogy ne menjen neki egy-két ostoba pöcsfejnek ezen a helyen.

– Vannak lehetőségeid – folytatta Jack. – Angol irodalom, filozófia, szociológia. Elmagyaráztam Mr. Wardnak és az oktatási felelősnek, hogy bár voltak problémáid a korábbi tanáraiddal, de már nem az a tizenhét éves, középiskolás renitens vagy, aki korábban. Ugye?

Carter szkeptikus pillantást vetett rá.

Jack az ujja hegyével támasztotta meg az állát.

– Mit szeretnél tanulni?

– Semmit – vonta meg a vállát Carter. – Csak azt akarom, hogy békén hagyjanak.

– Ez is része a korai szabadlábra helyezésed feltételeinek. Fejlődést kell mutatnod a rehabilitációd alatt. És ha ehhez az kell, hogy részt veszel néhány órán, amíg itt vagy, akkor ezt az áldozatot meg kell hoznod.

Ezt Carter is tudta, és fel is bőszítette. Tizenhat éves korától kezdve egyik ügyvédtől, pártfogó tiszttől és felügyelő tiszttől a másikhoz passzolgatták, és közben senki sem gondolt arra, hogy hogyan fog bármi hasznosat tenni az életében, vagy hogy egyáltalán fog-e. Habár fogalma sem volt, mit jelent az, hogy hasznos.

Mindenesetre a börtönben eltöltött tizenkilenc hónap után kezdte azt gondolni, hogy élete végéig bezárva lenni talán már nem is olyan jó buli, mint amilyennek az elején tartotta.

Önfejű, arrogáns és dühös kamaszként élvezte, hogy tiszteletet parancsoló híre van. Mostanra azonban az izgalom kezdett alábbhagyni. Már unta a bíróságot, a javítóintézeteket és a börtönt, és belefáradt ebbe az egész jogi intézményrendszerbe. Ha nem változtat a sorsán, előbb-utóbb betölti a harmincat, és azon csodálkozik majd, mi a franc történt az életével.

Jack megköszörülte a torkát.

– Volt mostanában látogatód?

– Paul a múlt héten. Hétfőn pedig Max jön.

– Wes – sóhajtott fel Jack, és levette a szemüvegét. – Légy óvatos! Max… nem tesz jót neked.

Carter felbőszülten rácsapott az asztalra.

– Azt hiszed, jogod van ilyeneket mondani?

Tudta, hogy Jack Max O’Hare-t egy kórságnak tartotta, aki mindenkit megfertőz maga körül a drogproblémájával, terjedelmes priuszával, és azzal a képességével, hogy nagy szarba tudja keverni a barátait… amit mi sem bizonyított jobban, mint az, hogy Carter most itt volt a börtönben. Ő azonban sokkal tartozott Maxnek. Azzal, hogy börtönbe került, csupán lerótta egy tartozását, és bármikor egy szempillantás alatt megtette volna újra.

– Nem – nyugtatta meg Jack. – Egyáltalán nem hiszem azt…

– Akkor jó – szakította félbe Carter. – Mert fogalmad sincs, min ment keresztül, vagy hogy most is min megy keresztül. El sem tudod képzelni. – Nagyot szívott a cigarettából, és közben Jacket nézte a parázsló vége fölött.

– Tudom, hogy ő a legjobb barátod – közölte Jack egy pillanatnyi feszült csend után.

– Igen – értett egyet Carter, és hevesen bólogatott. – Ő.

És abból ítélve, amit a látogatóitól hallott, Maxnek most még nagyobb szüksége volt rá, mint valaha.

{1} Vas István fordítása.