Copyright © J. Courtney Sullivan, 2013

Hungarian translation © Sziklai István, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

The Engagements, Alfred A. Knopf, New York, 2013

Borítófotó © Karol Kalinowski, 2014

Fordította Sziklai István

ISBN 978-963-310-929-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Papp Sándor Zsigmond

Korrektor Kiss Béla

A borítót Camille Barrios/ushadesign terve alapján készítette Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Kevinnek

És mi adja a gyémántnak rideg és részvétlen szépségét igazából? Mit sem számít, hogy egy csillag halála vagy egy plankton megszületése ad neki életet, mert a földnek e szilánkja nem több álmaink lyukas ketrecénél – olyan üres felület, amelyre a szív változékony vágyait véshetjük.

Tom Zoellner: A szívtelen kő –

Utazás a gyémántok birodalmában

Úgy reklámozzuk a gyémántokat, hogy azokat a mozi és a színpad sztárjai, a politikusok feleségei és lányai meg mindazok a nők viselik majd, akik láttán a fűszeres neje meg a szerelő szívszerelme így sóhajt fel: „Bárcsak nekem is lenne!”

N. W. Ayer és Fia, stratégiai terv, 1948

1947

Frances kitöltötte a kávéfőzőből az utolsó, még megmaradt keserű cseppeket is a csészéjébe. A kis konyhaasztalt ellepték a papírok: tervek, bizalmas jelentések, órákkal ezelőtt összekapirgált vacak ötletek, és a sokkal jobbak, amelyek már meg is jelentek a Lookban, a Vogue-ban, a The Standard Evening Postban, a Life-ban és a Harper’s Bazaarban. Ezek arra emlékeztették, hogy ha korábban meg tudott írni egy reklámot, akkor most is sikerülni fog.

A bérházban, kivételesen, csend honolt. Valamelyik távoli sarkából mindig hallani lehetett egy-egy síró csecsemőt, veszekedő házaspárt, vagy amint valaki lehúzza a vécét. De most már hajnali három is elmúlt, a lumpolók rég elaludtak, a tejesemberek viszont még nem ébredtek fel.

A szobatársa olyan tíz körül tért nyugovóra – a látványtól, ahogy ott állt a hálóingében és hajcsavarókkal a fején, Francesen úrrá lett a szakmai féltékenység, noha Ann csak titkárnő volt egy ügyvédi irodában, aki holnap ugyanazt fogja csinálni, mint minden másik napon: kávét főz, és írja, amit diktálnak neki.

Frances éppen végzett a legfrissebb De Beers-anyaggal, egy mézeshetek témájú sorozattal, tele azoknak a szép helyeknek a képeivel, amelyeket a nászutasok választhatnak maguknak – Maine sziklás partjai! Arizona! Párizs! És persze kapnak valami általános helyszínt azok is, akiknek nincs sok pénzük: erre a Folyópart címkét aggatta.

Bizonyos értelemben ez utóbbi volt a legfontosabb mind közül, mivel a sorozattal az átlagpolgárt próbálták megcélozni. Egy évtizeddel korábban, amikor a De Beers először kereste fel az ügynökséget, rengeteg pénzt öltek abba, hogy megtudják, melyek az eljegyzési gyémántgyűrűk hagyományának erősségei – pontosabban, hogy hol vannak a gyenge pontjai. Akkoriban nem sok nő vágyott még ilyesmire, felesleges pénzkidobásnak tartották. Inkább vettek mosógépet vagy új kocsit, bármi mást, csak drága gyémántgyűrűt nem. És ő, Frances, segített változtatni ezen.

A nászutas reklám így szólt: Tartson addig a boldogság, amíg a gyémántjuk! Egész jó kis mondat, gondolta.

– Ideje ágyba bújni, Frank – suttogta félig hangosan, ugyanazokkal a szavakkal, amelyeket az anyja súgott neki még gyerekkorában.

Már majdnem lekapcsolta a villanyt, amikor észrevette, hogy a művészeti vezető üresen hagyta a reklámterven a szlogen helyét, talán valamikor a reggel folyamán tervezte kitölteni.

– Patkányok.

Frances hátradőlt, cigarettára gyújtott, majd felkapott egy ceruzát.

Gerry Lauck, a New York-i iroda vezetője, előző nap telefonált.

– Szerintem kellene még valami, amiről azonnal fel lehetne ismerni, hogy ez egy gyémántreklám. Egy jó szlogen. Mit gondolsz?

Amikor Gerry Lauck azt kérdezte valakitől, hogy mit gondol erről vagy arról, akkor okosabb volt úgy érteni, hogy ez már egyáltalán nem kérdés. Frances szerint a pasas egy zseni volt. Kiszámíthatatlan és időnként mogorva, de talán minden zseni ilyen.

– Igen, ez remek ötlet – felelte.

Gerry úgy nézett ki, mint Winston Churchill, és úgy is viselkedett, mint Winston Churchill, Frances pedig időnként még azt is elhitte volna, hogy ő egyenesen Winston Churchill. Még depressziós rohamai is voltak. Amikor Frances először utazott New Yorkba, hogy megmutassa Gerrynek az ötleteit, szinte halálra rémült. A férfi egyszerűen keresztülnézett rajtuk, arca a legkevésbé sem árulkodott arról, hogy mire is gondol valójában. Több hosszúra nyúlt, kínos perc után elmosolyodott, és azt mondta: „Frances, maga nagyszerűen ír. Mi több, azt is tudja, hogyan adjon el valamit.”

Azóta kedvelték egymást. Az N. W. Ayer alkalmazottainak fele félt Gerry Laucktól, vagy épp ki nem állhatta. A másik fele meg azt gondolta, hogy tényleg ő találta fel a spanyolviaszt. Frances is közéjük tartozott.

– A szlogen persze nem mondhat semmit a De Beersről – folytatta Gerry a beszélgetést.

– Hát persze.

A De Beers kilenc éve költ milliókat olyan reklámokra, amelyek alig említik magát a céget. Már azzal is törvényt szegnének, ha csupán terjesztőként neveznék meg őket. Így a reklámok egyszerűen a gyémántokról szóltak, azok pedig gyönyörűek voltak. Az Ayer mindent felhasznált, ami nem volt tilos. Nem mutathattak képeket az ékszerekről, így a művészeti osztály nagy pácba került. Gerrynek elméletileg semmi köze nem volt a kreatív részleghez. Ízig-vérig üzletember volt, aki csak kiadta a megrendeléseket. De mint művészetpártoló, ügyelt rá, hogy egy sor festményt szerezzen be Lucionitól, Bermantól, Lamotte-tól és Laura Knighttól. Vásárolt már eredeti alkotásokat Európa legkiválóbb galériáitól a De Beers-gyűjteménynek, Dalítól, Picassótól és Edzardtól.

A festményekről készült négyszínnyomatú reklámok csodálatos tájakat, városokat, székesegyházakat ábrázoltak. Az oldal alján, közvetlenül a művészi alkotás alatt, illusztrációként mutatták be a köveket, a félkarátostól a háromkarátosig, mellettük a hozzávetőleges árral. Gerry volt az első, aki a képzőművészetet használta fel egy reklámkampányhoz. Egy-két év sem telt bele, és az iparágban már mindenki így csinálta.

– Holnapra szükségem lesz arra a mondatra – mondta Gerry. – Délelőtt Philadelphiában leszek, késő délután pedig már Dél-Afrikában.

– Világos – felelte Frances, de azon nyomban el is felejtette, és csak most, az éjszaka közepén jutott újra az eszébe.

Felsóhajtott. Ha nem küzdött volna egész életében azért, hogy elnyerje a Világ Legnagyobb Halogatója címet, akkor már rég túl lett volna az egészen, és pihenhetett volna az elmúlt pár napban. Bár tudta, hogy ma éjjel dolgoznia kell, még így is kiruccant egy kicsit Dorothy Dignammel, a barátnőjével, és egészen addig maradtak, amíg Dorothy már csak a kilences vonatot csípte el a Penn Stationön.

Dorothy 1930-ban az Ayer reklámszövegírójaként kezdett a philadelphiai irodában, de nem sokkal azután, hogy Frances négy évvel ezelőtt megérkezett a céghez, átkerült a New York-i irodába, a Rockefeller Center 30-ba, ahol ő lett a PR-osztály feje. Akárcsak Francesnek, neki is a De Beers volt a legfontosabb ügyfele. Igazából ennek az egyetlen kuncsaftnak a kedvéért tartottak munkatársakat Miamiban, Hollywoodban és Párizsban is. Dorothy még egy rövidfilmet is megrendelt a Columbia Picturestől, ami a Varázskő: gyémántok az évszázadok forgatagában címet kapta. A mozik 1945 szeptemberében kezdték el vetíteni, és mire a kampány lecsengett, már több mint tizenötmillió ember látta.

Barátnője sosem árulta el, hány éves valójában, de Frances úgy tippelte, hogy legalább másfél évtizeddel lehet idősebb nála, vagyis valószínűleg ötven körül járhatott. Már az első világháború utolsó évében is reklámokat írt Chicagóban. Tizenhét évesen a Chicago Heraldot tudósította a társasági életről, egészen addig, míg Mr. Hearst meg nem jelent a színen, és ki nem rúgta. Ezután a Contented Cow nevű tejipari vállalatnál dolgozott reklámszövegíróként, majd innen került át az Ayerhez.

Dorothy roppant népszerűségnek örvendett. Frances mintaként tekintett rá. A harmincas években beutazta a világot Ayerék nevében: dolgozott a Fordnak Londonban, Párizsban és Genfben, elhajózott Norvégiába és Svédországba, hogy tanulmányozza a háztartási gépek fejlődését. Még Hollywoodban is gyakran megfordult, ahol a Trocaderóban vacsorázott, és ismerte az összes sztárt. Egyszer összefutott Joan Crawforddal a Bullocks Wilshire-ben, és Dorothy ugyanazt a ruhát vette meg 46-os méretben, mint amit Joan 44-esben. Csak egy olcsó kis délutáni ruha, viszont roppant előnyös mindkettőnknek, írta a levelezőlapon, amit onnan küldött.

A vacsora üzleti megbeszélésnek indult, de két martini után már mindketten felszabadultan hahotáztak a Bookbinder’sben: osztrigát ettek, és a munkatársaikon viccelődtek. Szörnyen szórakoztatta őket, hogy egyesek szerint mi mindent kellene tudniuk az irodában dolgozó nőknek. Dorothy néhány évvel ezelőtt el is kezdte feljegyezni ezeket egy lapra, amit az írógépe alatti üres fiókban tartott, egy idő után ugyanis szépen legépelt minden kérdést, amit feltettek neki.

Ma este is felolvasott párat Francesnek a legújabbakból: „Hogyan illik öltözködnie egy nőnek, amikor a fia betölti a tizenhetet? Egy téli kalapon lehet madárfészek? A Macy’s egyes vagy többes szám? Énekelnek a nők a fürdőkádban? Mi a különbség a szarvasbőr és az antilopbőr között? A Queen Marynek tényleg szép a külseje? Naponta hányszor kell megetetni egy csecsemőt? Ez vajon egy rakott szoknya?”

Remekül mulattak, de Francesnek most meg kellett fizetnie az árát.

Lepillantott a papírlapra, a legfrissebb stratégiai tervre, és olvasni kezdte: Elsődlegesen tömegpszichológiai problémával állunk szemben. Az eljegyzési gyémántgyűrű hagyományának megőrzésén és megerősítésén fáradozunk – hogy egy bensőből fakadó igényt teremtsünk belőle. Célközönség: mintegy hetvenmillió ember tizenöt éves kor felett, akiknek a véleményét remélhetőleg pozitívan tudjuk befolyásolni.

Hát ez aztán megkönnyítette a dolgát.

1938-ban Sir Ernest Oppenheimer, a De Beers Egyesült Bányatársaság elnökének egyik képviselője, írt az Ayernek, és az iránt érdeklődött – ahogy ő fogalmazott –, hogy vajon „a propaganda különféle formájával” megnövelhető-e a gyémántértékesítés Amerikában.

A gazdasági válság miatt a gyémántok ára a világon mindenütt a mélybe zuhant. A vásárlók érdeklődése szinte teljesen megszűnt a termék iránt. Amerikában feleannyi gyémántot adtak el, mint a háború előtt, és az a kevés eljegyzési gyűrű, amit mégis megvettek, olcsó volt, és kicsi. A De Beers akkora készletet halmozott fel, amelynek értékesítése lehetetlennek tűnt. Oppenheimer feltett szándéka volt, hogy meghódítja az Egyesült Államok piacát az eljegyzési gyémántgyűrűkkel, és szentül hitte, hogy az Ayer a legjobb a szakmában, így egyedül az képes megoldani ezt a feladatot. Az első három esztendőben évi félmillió dollárt ígért a kampányra.

Az Ayer pedig bebizonyította, mire képes a reklám. 1941-re a gyémántértékesítés ötvenöt százalékkal nőtt. A második világháború után Amerikában megugrott a házasságok száma, és ezzel együtt a gyémánteladásé is. Ráadásul a gyémánt ára is megindult felfelé: egy kétkarátos gyémánt ára már 1500 és 3300 dollár között mozgott, 1939-ben még csak 900 és 1750 dollár között volt.

Egy teljesen újfajta reklámstratégiát dolgoztak ki a kampány kedvéért, amit más ügynökségek azóta is másolnak. Mivel a közvetlen értékesítést nem lehetett reklámozni, sem márkanevet említeni, csak egy ötlet jöhetett szóba: meglovagolni a gyémántokhoz kapcsolódó érzéseket.

A De Beers kevesebbet állított elő, mint amennyit tudott volna: így a készlet kisebb maradt, az ár magasabb. A reklámmal nemcsak az értékesítést növelték, de egyben arról is gondoskodtak, hogy az eladott gyémántok soha többé ne kerüljenek vissza a piacra. Frances addig hárfázott a szívek húrjain, hogy az özvegyasszonyok, de még az elvált nők sem akartak megválni a gyűrűjüktől.

Az évek során néha-néha elképzelte, hogyan nézhetnek ki Oppenheimerék. Kapcsolatuk különös jellege izgatta a képzeletét, és azon töprengett, vajon milyen képet vágnak majd, amikor meglátják a legújabb ötleteit. Vajon felhúzzák a szemöldöküket? Halványan elmosolyodnak? Felkiáltanak?

Szokatlan volt számára, hogy nem találkozhat személyesen az ügyféllel, de a De Beers nem jöhetett az Egyesült Államokba a kartelltörvény miatt. A cég látta el a világot nyers gyémánttal, és ez a monopólium olyan erős volt, hogy már pusztán azzal, hogy képviselőik beteszik a lábukat Amerikába, máris megszegik a törvényt. Így Johannesburgból és Londonból irányították a műveleteiket. Évente egyszer Gerry Lauck fogta a Frances által megírt hirdetések szövegét, és egy vastag, bőrkötéses mappával elutazott Dél-Afrikába, hogy kikérje a jóváhagyásukat. Ott is tartott egy golfütőszettet, mivel egyszerűbb volt így, mint ide-oda szállítani New York és Johannesburg között.

Amikor Gerry először utazott Dél-Afrikába, hogy Oppenheimerék elé tárja a piackutatás eredményeit, a kis hidroplán kényszerleszállást hajtott végre Mozambik szigete mellett. A magával vitt nagy, állványos térképekből és ábrákból eszkábált tutajszerű szerkezettel evickélt ki a partra. A balesetben ketten is meghaltak, a New York Times pedig ezzel a szalagcímmel jelent meg: LÉGIKATASZTRÓFA DÉLKELET-AFRIKÁBAN, EGY AMERIKAI SÉRTETLENÜL MEGÚSZTA. Gerry úgy érezte, hogy a prezentáció a szó szoros értelmében megmentette az életét, és talán emiatt, de bármit hajlandó volt megtenni a De Beersért.

Frances lakótársa nagyot horkantott a szomszéd szobában, megzavarva a gondolatait.

Ann arra várt, hogy az unalmas könyvelő, akivel már egy ideje randizgatott, végre megkérje a kezét. Ha ez megtörténik, Frances ismét vadászhat új lakótársra, ami többnyire pár havonta megesett a háború befejeződése óta. Rose, Myrtle, Hildy: egymás után vesztette el őket, mind férjhez mentek. Viszont az irodában előléptetésre számíthatott, így talán, ha Ann is itt hagyja, végül csak megengedheti magának, hogy egyedül éljen.

Mikor négy évvel ezelőtt dolgozni kezdett az Ayernél, még csak huszonnyolc éves volt, előtte meggyőzte a szüleit, hogy ideje elköltöznie otthonról, méghozzá be a városba. A nem túl magas fizetése miatt viszont lakótársat kellett kerítenie, aki állja a lakbér felét. Leginkább saját házra vágyott a Maine Line vonalán. Akkor soha többé nem kellene azon aggódnia, hogy marad-e elég meleg víz a téli reggeleken a zuhanyzáshoz, és nem kellene elviselnie, ahogy esténként Ann orrhangon Dinah Shore-t kíséri a rádióban. Ízlelgette az egyedüllét gondolatát, álmodozott róla, ugyanúgy, ahogy a legtöbb magányos lány a házaséletről.

Végighúzta az ujját az egyik nászutas reklámon. Más nők mintha soha nem gondolkoztak volna el azon, hogy mi lesz azután. Annyira odavoltak az örömtől, hogy végre párt találtak maguknak: mintha a házasság nem lenne más, csak pompa és ragyogás. Frances pont az ellentéte volt ennek: egy pillanatra sem szűnt meg erről töprengeni. Lehet, hogy elmegy vacsorázni vagy táncolni egy új udvarlóval, és tegyük fel, remekül érzi magát. De amikor utána hazaér, és bemászik az ágyába, a szíve máris őrülten ver a félelemtől. Mert ha újra elmegy randizni ezzel az illetővel, könnyen lehet, hogy azután ismét találkoznak majd. Végül haza kell vinnie a férfit, hogy a szülei végigmustrálják, majd őt is elviszik a másik szüleihez. Azután a férfi megkéri a kezét. Őt pedig, akárcsak az összes többi dolgozó nőt, aki korábban férjhez ment, egyszerűen elnyeli az anyaság és az elszigetelt élet.

Dorothy egyszer elmesélte, hogy amikor George, az udvarlója hazatért az első világháborúból, elvette a hentes lányát. Erre aztán mondott valami szellemeset, amiről Frances úgy vélte, hogy már hallotta tőle korábban is: „A csapást, noha olyan volt, mintha egy éles húsvágó bárddal mérték volna rám, jelentősen enyhítette a tudat, hogy a Női Reklámszövetség továbbra is igen kedvelt.”

Frances sehogy sem tudta elképzelni a megtört szívű Dorothyt. Ahhoz túl független volt, túl csípős nyelvű. Tegyük fel, hazatér ez a George, megkéri a kezét, hogy aztán eldugja valahol egy szép házban. Vajon nem unta volna magát halálra a barátnője alig pár héten belül?

Dorothy apja J. B. Dignam volt, a reklámszakma egyik úttörője, laptulajdonos, aki meghalt, amikor a lánya még csak húszéves volt. Dorothy azóta önfenntartó, gondoskodik magáról és imádott anyjáról is. Egy ideig a pennsylvaniai Swarthmore-ban éltek, most viszont a Hotel Parkside-ban, Manhattan Gramercy negyedének egyik panziójában. Frances nem tudta, hogyan engedheti meg ezt magának Dorothy.

Az Ayernél eltöltött ötödik év után mindenki kapott egy medált, rajta a cég mottójával: A SZÜNTELEN KITARTÁS MEGHOZZA A SIKERT. Amikor Frances megpillantotta a medált valaki más asztalán, mindig arra gondolt: Milyen szép mottó. Ez meg némi pénz mellé, remek lenne.

Az Ayer-dolgozóknak is megvolt a maguk mondása: Remek munkahely, ha a családod megengedheti magának.

Frances gyerekkora nagy részét Philadelphiában töltötte, viszonylagos kényelemben, de különösebb fényűzés nélkül. A családjának egyetlen szolgálója volt, egy Alberta nevű lány, aki megtanította pitét sütni, és befonni a haját. Frances apja, egy ír bevándorló fia, egy széntelepen volt főellenőr. Anyja is ír származású volt, de ők Kanadában telepedtek le, ahol virágzó üzletet futtattak fel az építőiparban, egész Ontarióban felhőkarcolókat emeltek. Pigotték ott közismertek voltak, de az Államokban senki nem hallott róluk. Frances anyja előszeretettel mondogatta, hogy az amerikaiak szemében Kanada akár Zanzibár is lehetne, mert nagyjából ennyit tudtak arról, hogy mi zajlik a határ túloldalán.

Apja a gazdasági világválság kitörésekor vesztette el a munkáját. Akkor kellett elküldeniük Albertát. Végül északra költöztek, Hamiltonba, anyja szülővárosába. Frances tizenöt volt, amikor odaérkeztek. Ott is maradt, amíg be nem töltötte a húszat, amikor is jobb idők köszöntöttek rájuk, és mindhárman hazatérhettek. Pennsylvaniában a szülei megvették a Longview farmot, egy terebélyes birtokot Mediában, ahol kecskéket és lovakat tenyésztettek.

Kamasz lányként nehezen szakadt el a barátnőitől, de megpróbált beilleszkedni a Pigottok közé, akik mindenféle fényűzéshez voltak szokva. Egy idő után azonban megkedvelte a kanadai életet.

Ott az apja és ő közelebb kerültek egymáshoz, mint addig bármikor: ők, a két kívülálló. Frances egyetlen gyerek volt, és ha apja, mint ahogy a férfiak többsége, szeretett is volna egy fiút, ezt soha nem árulta el. Lányát se nem fiúként, se nem lányként kezelte: ő volt az egyetlene, a szeme fénye. Bármit szeretett is volna csinálni, apja azt azonnal remek dolognak tartotta. És ha a lánya épp nem szeretett volna elvégezni valamit, el akarta bliccelni, hát azzal is könnyedén kiegyezett. Megkímélte a francia négyestől, a társasági összejövetelektől és a táncóráktól, pedig ez a sors várt az összes unokanővérére.

Frances lánykorában szívesen írogatott novellákat. Apja mindegyiket elolvasta, és még kritikát is mellékelt hozzá.

– Te nem szerkesztő vagy – korholta egyszer Frances anyja a férjét. – Hanem az apja. Csak annyit kellene mondanod, hogy minden novellája pazar.

Francest azonban felvillanyozták a kritikák. Ezek miatt a dicséret még édesebbnek hatott. És úgy érezte magát, mintha igazi írónő lenne.

Tizenhat évesen, amikor még gimnáziumba járt, munkát kapott az egyik helyi lapnál Ontarióban: ő vitte a reklámrovatot. Személyesen járt utána mindennek, adta el a reklámhelyeket, és ő maga írta a hirdetések szövegeit is, amivel negyvenöt dollárt keresett hetente a nagy világválság közepén. Ez pedig fellobbantotta benne a tüzet – imádott írni és eladni. De leginkább a saját fizetési csekkjét szerette megírni. Az apja pedig büszke volt rá.

Frances úgy gondolt a Kanadában töltött éveire, mint amelyek remekül felkészítették az Ayernél végzett munkára. A vállalat elnöke, Harry Batten, önerőből jutott idáig, és előszeretettel vett fel olyan embereket, akik tehetősek voltak, és elitegyetemre jártak, de különösen a Yale-en végzettekkel szimpatizált. Rengeteg ilyen ügyfelük is volt. Olyanok, akiket du Pont-nak vagy Rockefellernek hívtak. Frances volt az egyetlen a reklámszövegírók között, aki nem rendelkezett diplomával, de ettől még ugyanolyan önbizalommal volt felvértezve, mint bárki más, és láthatóan senkinek nem tűnt fel a különbség.

Batten imádott azzal kérkedni, hogy az Ayernél a dolgozók mind a negyvennyolc államot képviselik.

Egy protestáns minden államból! – gondolta Frances. Szép munka! Az ügynökség nem igazán rajongott a katolikusokért, zsidók pedig szóba sem jöhettek. De hát minden ügynökség ilyen volt. Úgyhogy Frances nem verte nagydobra, hogy katolikus. Évente csak egyszer jelentett beteget: hamvazószerdán. A négy év villámgyorsan elszállt az ügynökségnél, és a nagyanyja minden karácsonykor egyre sürgetőbben tudakozódott afelől, hogy Frances mikorra tervezi már, hogy megállapodik végre, és családot alapít. A szülei is idősebbek voltak az átlagnál, amikor 1911-ben összeházasodtak, azt követően, hogy a véletlen összehozta őket egy nyaralás során Thousands Islandsen. Anyja akkor volt huszonnyolc, az apja harminc. Újabb négy év telt el Frances születéséig. Az anyja még ma is fel tudta idézni az összes kérdést és aggodalmat, amit idősebb rokonai zúdítottak rá – állandóan azt hajtogatták, hogy túl későn ment férjhez. Túl sokáig várt a gyerekekkel. Ezek a nyavalygások nagyon fájtak neki, ezért ő jó ideig nem is volt hajlandó nyaggatni Francest ilyesmi miatt. Amikor aztán kezdetét vette a noszogatás, viszonylag rövid ideig tartott, mert Frances hamarosan betöltötte a harminckettőt, ami a jelek szerint már az a kor volt, amikor már mindenki felhagyott a reménykedéssel. Így aztán át is került a kissé talán szánandó későn nyíló virágszálból a teljes jogú vénkisasszony kategóriájába. Az igazat megvallva nagy öröm volt, amikor végre lekerült a válláról a teher.

A világ legnagyobb reklámügynökségének dolgozhatott, és a munkáját messze izgalmasabbnak találta, mint bármelyik férfit, akivel addig találkozott. Még ez is – hogy bármeddig fennmaradhat, és cidrizhet a félelemtől, hogy netán nem készül el időben –, még ez is felvillanyozta.

A helyzet ironikus volta persze nem kerülte el a figyelmét: egyedülálló fiatal nőként eddig a legnagyobb tehetségét azon a téren villanthatta fel, hogy rá tudott beszélni más párokat az eljegyzésre.

Amikor Frances ’43-ban belépett az Ayerhez, százhárom alkalmazottjuk vett részt a háborúban – az ügynökség tíz százaléka. Abban az időben mindössze két kuncsaftjuk volt: a Boeing légitársaság és az amerikai hadsereg. A luxuscikkek reklámozását közönséges dolognak tartották. 1942 júniusától 1943 szeptemberéig a De Beers-hirdetések csupán arra szorítkoztak, hogy tudassák a világgal, a cég milyen mértékben járul hozzá a háborús erőfeszítésekhez az ipari gyémántok terjesztése révén. Ezt követően az ékszerhirdetések visszakerülhettek a helyükre, de még akkor is érzékeny volt a téma. 1945-ben Frances egy új kampányt tervezett, minden korábbitól különbözőt, olyat, amilyet még senki nem látott azelőtt az amerikai magazinokban. A hirdetések amerikai közkatonák esküvőit adták hírül, olyanokét, akik visszatértek a polgári életbe, méghozzá azokhoz a lányokhoz, akiket otthon hagytak. A reklámokat valódi szertartások képeivel illusztrálták, valamint a házaspárok történeteivel dobták fel. Egyben fontos információkat is közöltek a gyémántokról.

A háború során az Ayer egyre nagyobb számban alkalmazott nőket. Szükségből vettek fel lányokat, és nem is csak gyorsírónak meg irodistának, hanem vezető vagy félig-meddig vezető beosztásba is. Ott volt Dolores az ügyviteli részlegnél, meg Sally a médiaosztályon. Két nő dolgozott a könyvelésen, és persze Dorothy a PR-részlegen.

A szövegírók között jelenleg összesen tizenhárom férfi és három nő dolgozott. A nőknek az volt a feladatuk, hogy a saját, nőies meglátásaikkal olyan termékek reklámkampányainak tervezéséhez járuljanak hozzá, amelyeket leginkább nők vennének, vagy legalábbis hatást gyakorolnának a megvásárlásukra.

A De Beers esetében Frances vágyai nem sokat segítettek, így inkább munkatársnőit, barátnőit és lakótársait tanulmányozta. Mit szerettek volna a legjobban? Nos, ezt nem volt nehéz kideríteni – feleségül menni valakihez. Mitől féltek? Az egyedülléttől. És a háború csak fokozta mindkét érzést. Úgyhogy erre játszott rá ő is. Megpróbálta azt sugallni, hogy a gyémántok önmagukban is képesek meggátolni ezt a tragikus végkifejletet. A lány ujján viselt gyémánt eljegyzési gyűrű éppen olyan csillogó, mint a könnycsepp – csak épp nem a szomorúságé. Éppúgy ígéretet rejt, mint a lány szeme – az együtt töltött hűvös hajnalok, az egyre gazdagodó, teljes és nyugodt élet ígéretét. A gyémánt kínálta csodás biztosíték beragyogja a várakozás minden óráját, az örömtől és a jelentőségteljes pillanattól csillogva hirdeti az eljövendő közös élet kezdetét.

A hirdetések leginkább férfiaknak szóltak, mivel ők lesznek azok, akik megveszik a gyűrűket. Rengeteg csicsás reklámot készítettek az úriembereknek – a jó ízlésről, a műveltségről, és hogy ezt a két dolgot miként lehet együtt átadni a szerelmünknek átnyújtott gyűrű formájában, még akkor is, ha valójában egyikkel sem rendelkezünk.

Frances egyik barátnője valamelyik este felidézte, hogy a háború alatt az udvarlója megírta, hogy mennyire aggódik, mi lesz vele, ha ő netán nem tér haza. A férfi gondolatait a mulandóság érzete kísértette, és Frances ebből arra következtetett, hogy feltehetően a körülötte lévőkét is megkísérti. Ezért aztán azt írta: Kevesen alapíthatnak városokat, adhatnak nevet egy új csillagnak, zúzhatnak szét atomokat. Kevesen emelhetnek maguknak olyan magas emlékműveket, hogy az eljövendő nemzedékek már messziről mutogathassanak rá, és azt mondhassák: „Nézzétek, az ott az apánk! Ott áll rajta a neve. Ez az ő életműve.” A gyémántok a legidőtállóbb emlékek, amelyeket egy ember hátrahagyhat.

Az egész igen komoran és zsarnokian hangzott, talán éppen ezért tartotta Gerry Lauck briliánsnak.

Frances egy pillanatra behunyta a szemét. Aludnia kellene, különben szörnyen fog kinézni a délelőtti értekezleten. De mi legyen a szlogennel? Legyező alakban elrendezett pár magazint a padlón, mindegyiket a hirdetéseknél nyitotta ki.

Vogue: A gyémántok mindig csodásan csillognak. Időtlen varázsukra nem hat az örökké változó divat.

Collier’s: Viselje úgy a gyémántokat, ahogy az éj viseli a csillagait, örökkön-örökké… mert szépségük időtlen.

Life: Az ujján viselt gyémánt eljegyzési gyűrű mindörökre megőrzi a csillogó emlékeket.

Frances már megcsömörlött az örökkévalóság gondolatától. Behunyta a szemét, és hangosan így szólt: „Jóságos Atyám, küldj egy jó mondatot!”

Valamit lefirkált egy papírfecnire, amit magával vitt az ágyához, és letette az éjjeliszekrényére. Felöltözve dőlt le, még csak a paplan alá sem bújt be, és mély, álomtalan alvásba merült.

Három órával később felriadt, és elsőként azt nézte meg, hogy mit is írt le: A gyémánt örök.

Úgy gondolta, ez pont jó lesz.

Alig érintette talpát a hideg, keményfa padlóhoz, máris meghallotta a folyosón a fürdőszobába tartó Annt. Ami a lakótársát illeti, már igazán eljegyezhették volna.

Frances gyorsan bekapta a reggelijét, és lezuhanyozott. Hosszú ujjú barna ruhát vett fel, de még azzal sem törődött, hogy megnézze magát a tükörben. Általában úgyis talált magán valami rémeset: lapos, széles arcát, dilis vigyorát. Randizgatott már olyanokkal, akik csinosnak nevezték, de ő tisztában volt a tényekkel. Az irodában magasabbra tornyosult a fiúk felénél. Ebben a korban nagyon messze esett a nőideáltól, hiszen a gyengébb nemtől leginkább azt várták el, hogy csendes, szemérmes, méretét illetően pedig szinte zsebre dugható legyen.

Bevonatozott a belvárosba, markában szorongatta az éjjeli papírfecnit. A Washington Square-hez érve sietős léptekkel az Ayer-épület felé vette az irányt. Veszélyesen közel járt ahhoz, hogy elkéssen.

1934-ben, amikor a világ többi része csődbe ment, az N. W. Ayer és Fiának elég készpénze volt ahhoz, hogy megépíttesse ezt a tizenhárom emeletes központot, egyenesen a régi szövetségi állami parlamenttel szemben. Fenséges építmény volt, indianai mészkőből épült, és a modern művészet stílusában fogant.

Annyira büszke volt arra a pillanatra, amikor apja egyszer meglátogatta ebédidőben, és halkan füttyentett egyet: „Hű, Mary Frances! Ez már valami!” Apja csak akkor használta a teljes keresztnevét, amikor valamit alaposan hangsúlyozni akart.

Most kinyitotta az épület nagy rézkapuját, ami olyan súlyos volt, hogy ha nem segített a szél, akkor épp csak egy arasszal lehetett beljebb nyomni. Az előcsarnok falait márvánnyal rakták ki. Klasszikus volt, mégsem cikornyás vagy hivalkodó. Nagyon olyan, mint maga az Ayer.

A kaputól nem messze egy tölgyasztal mögött a középkorú portás üldögélt.

– Jó reggelt, asszonyom!

– Jó reggelt!

Frances a lifthez sétált, szerette volna, ha máris jön.

Végül az ajtószárnyak szétváltak, és ott állt mögöttük a szőke liftkezelő élre vasalt egyenruhában és fehér kesztyűben.

– Tizedik emelet? – kérdezte a nőtől, mint ahogy minden áldott reggel.

Frances bólintott.

Valami különös büszkeségérzet töltötte el az ilyen apró, nem túl fontos pillanatokban, mint amilyen a mostani is volt – amikor valaki, akit egyáltalán nem ismert, mégis tudott valami jellegzeteset róla. Még mindig beleborzongott, amikor arra kérte a taxisofőröket, hogy vigyék az Ayerhez, azok pedig pontosan tudták, hogy merre induljanak.

Kiszállt a liftből, és megállt az emelet közepén elhelyezkedő gépírórészlegnél. A fabokszban Alice Fairweather, a gyorsíró és négy beosztottja olyan benyomást keltett, mintha egy farm jószágai lennének, amelyeket mindenképp el kell keríteni. Frances kicsit ostobán érezte magát amiatt, amiért egy alacsony fal húzódott közöttük.

– Jó reggelt, Miss Gerety! – köszöntötte Alice. – Mit hozott nekünk ma?

Frances átnyújtotta a nászutas anyagot.

– Még az értekezlet előtt szükségem lesz rá.

– Hogyne!

Tudta, hogy tökéletes formában kerül majd vissza hozzá, mielőtt továbbadnák a földszinten lévő művészeti osztályra. Mr. George Cecil, a szövegírók feje, a végsőkig ragaszkodott a korrekt angolsághoz. Egyszer az osztályon már vagy tíz éve dolgozó veterán elírással jelentetett meg egy hirdetést. Cecil másnap kirúgta.

Frances öt perccel kilenc óra után ért az íróasztalához.

A délelőtti értekezlet tízkor kezdődik. Mr. Cecil ilyenkor átnézi az új szövegeket, és további feladatokat oszt ki. Ódivatú, tartózkodó ember volt, de a főnökök imádták. A legnagyobb élő reklámszövegírónak tartották, aki olyan anyagokat szállított, mint a Canada Drynak írt: Kanadából híre kelt egy csodálatos üdítőnek, vagy a Steinway-nek készített: Nevettek, amikor leültem a zongorához, de amikor elkezdtem játszani…! Meg még száz másikat.

Nora Allen két irodával odébb teli tüdőből ordított a telefonba. Az irodai fülkéknek volt ugyan ajtajuk és magas barna faluk, de tetejük nem. Ha az ember becsukta az ajtót, látni már nem lehetett, de hallani annál inkább.

Frances megpróbálta elolvasni az íróasztalán heverő emlékeztetőt. Fáradtnak érezte magát. Valamikor már el kellene kezdenie normálisan élni, de mindig lefekvési időben élénkült fel igazán. Inkább egy újság éjszakai ügyeletében kellene dolgoznia.

Egy korty fekete feldobta volna, de Harry Batten megtiltotta a kávézgatást az épületen belül, miután az egyik művészeti igazgató ráöntött egy csészényit egy eredeti, már előkészített, kiadásra szánt fényképre. A tiltás már csak azért is különösen fájdalmas volt, mert a Hills Bros. az egyik legnagyobb ügyfelüknek számított, és a kávék dobozszám álltak mindenfelé, arra várva, hogy megfőzzék őket. Ráadásul maga Mr. Cecil találta ki a kávészünet kifejezést még a húszas években a cég egyik reklámjának részeként. Ironikus, hogy mindaddig sosem lesz kávészünet az Ayer-épületben, amíg Batten él.

Frances két hangot is hallott a folyosón, és az egyik tagadhatatlanul arról árulkodott, hogy Mr. Cecil ma szörnyű kedvében van.

– Ez meg ki? – kérdezte épp bosszúsan.

– Azt hiszem, Nora Allen – felelte a titkárnője.

– És mit művel, az isten szerelmére?

– Azt hiszem, épp New Yorkkal beszél, uram.

– De miért nem használja a telefont? – kaffantotta Mr. Cecil.

Frances magában felvihogott. Az értekezleten azonban kiderült, hogy Cecil zsémbessége rá is irányul. Amikor felolvasta a szlogent, a férfi felállt, majd járkálni kezdett, biztos jeleként annak, hogy mindjárt darabokra szedi az ötletét.

– Miért járunk iskolába, és tanulunk nyelvtant, ha maguk folyton mellőzik? – kérdezte. – Innen hiányzik valami.{1} Ha azt mondaná, hogy A gyémánt drága, vagy A gyémánt kemény, netán A gyémánttal követ lehet vágni, az talán még elmenne. De ez?

Frances már válaszolni akart, amikor Mr. Cecil folytatta:

– Mit gondolsz, Chuck?

Frances tekintete összeakadt Chuck McCoyéval. Megbízható szövegírónak számított, aki jól végezte a munkáját, de nem tartozott a legerélyesebb férfiak közé.

Chuck megköszörülte a torkát.

– Minden kapcsolat úgy kezdődik, hogy „Örökké szeretni foglak”. Ez a házasság célja is, mármint, hogy örökké tartson, nemde? Azt hiszem, nekem tetszik.

Frances hálásan bólintott felé, de a férfi ekkor Mr. Cecilre nézett, és közölte:

– Viszont nyelvtanilag helytelen, ebben igaza van, uram.

A nő megcsóválta a fejét. Hülye talpnyaló.

Úgyhogy kénytelen volt saját magát megvédeni.

– Amennyire én tudom, a kijelentő mód így még használható. De cseréljük ki valami másra, ha úgy jobban tetszik! Engem aztán biztosan nem köt eltéphetetlen kötelék az örök szóhoz.

– Csak semmi viccelődés – szólt közbe Chuck.

Frances erre már a szemét forgatta.

– Ha már erről beszélünk, biztos vagyok benne, hogy találunk valami hasonló kifejezést, aminek meglesz a kellő hatása.

Elmélázott rajta, hogy ne tegye-e hozzá: Én is csak három percet gondolkodtam rajta az éjszaka közepén, de inkább visszafogta magát.

– Igen, beszéljünk még róla – mondta Mr. Cecil.

A következő három órában csak úgy röpködtek az ötletek. Az asztal közepére helyezett hamutartó színültig megtelt csikkel. Frances érezte, hogy korog a gyomra. Ekkor már elfogadott volna bármit, ami Mr. Cecilnek megfelel, ha ez azt jelenti, hogy kiugorhat az automatához egy sajtos szendvicsért.

Végül Gerry Lauck dugta be a fejét az irodába, és azt mondta:

– Azonnal indulnom kell a reptérre, George. Mi a helyzet a De Beers-szlogennel?

– Frances azzal állt elő, hogy A gyémánt örök – felelte Mr. Cecil olyan hangon, ami már-már úgy hatott, mintha árulkodna.

Gerry felnézett a mennyezetre, ahogy végiggondolta.

– Próbáljuk meg! Megmutatjuk az ügyfélnek, és meglátjuk, mit mondanak.

– De ez angolul nem helyes – mondta erre Mr. Cecil.

Gerry vállat vont.

– Ezen te ne emészd magad, George! Nem fontos. Most csak annyi kell, hogy legyen végre egy szlogenje a kampánynak.

{1} A diamond is forever. Tükörfordításban: A gyémánt örökre. A magyar nyelvben viszont a szlogen nyelvileg helyes formája terjedt el: A gyémánt örök. Így a magyar fülnek szinte értelmetlen a nyelvtani vita.