– részlet –

jelenkor

Copyright © Békés Pál örökösei, 2006

Elektronikus kiadás

Borítófotó © Europress/Getty Images

ISBN 978 963 676 623 8

Megjelent Budapesten 2016-ban
Felelős kiadó Sárközy Bence
A Jelenkor Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Olvasószerkesztő Györke Mária
Borítóterv Tillai Tamás
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

A jeges

– Tudod, milyen ló vagy te? Alávaló.

Baraczka megrovóan, mégis biztatóan veregette a piszkossárga csődör nyakát, az meg leszegte a fejét, mintha tudomásul venné a megalázó tréfálkozást. Pedig csak erőt gyűjtött, hogy újra nekifeszüljön a hámnak. Másodszor próbálkozott. Erőlködve topogott, patái meg-megcsusszantak a sárga keramitkockákon, talán szikrát is vetettek, de a fénymorzsák – ha voltak – láthatatlanok maradtak a júliusi ragyogásban.

– Tudod, milyen ló vagy te? – Baraczka ezúttal nem fejezte be. Fenyegetően tornyosult a ló fejénél. Jobbal a kantárba kapaszkodott a szemellenző alatt, és húzta, húzta erősen.

– Na, mennyé’ má’, mennyé’! – köhögte a dobozos Vicián derékmagasságból. – De lóhalálba! – Körülnézett, várta a sikert. A környékbeliek vödrökkel csörömpölő, lassanként oszladozó csoportjában egyetlen mosoly sem villant. Mindenki hallotta már a satnya szellemességet, átlag hetente háromszor, hétfőn, szerdán és pénteken, délelőttönként, amikor a jegeskocsi a térre érkezett, majd – hétről hétre lassabban és kínosabban – távozott.

– Nem hallod? Lóhalálba! – tett rá egy lapáttal a dobozos Vicián. Nem tudni, hogy a piszkossárga csődör felfogta-e a tréfát; Baraczka válaszolt a nevében.

– Kúúús – és nyomatékul meglendítette szabadon lóbálódzó balját övmagasságban, körülbelül ott, ahol a fatokba préselt félember feje kóválygott, mintha csak azt jelezné: ebből akár pofon is lehet. De persze nem lehetett. A lábatlan Vicián érinthetetlen volt, látványos nyomorúsága páncélnál jobban védte.

Időtlen idők óta cipőfűzőt és Csillag cipőpasztát árult a téren, a mozi előtt, a holmit egy vörösre mázolt pad ülőkéjére rakosgatta, ő meg a készlet mellett rostokolt a földön, a deszka szabadon maradt végére könyökölt, és dudorászott egész nap, főleg magyarnótát meg operettet, A mosoly országát, a János vitézt és egy régi slágert, a nélkül nap el nem múlhatott: „Negyvenhatos sárga villamoson sietek a babámhoz”.

Rengeteg viccet tudott, jó bemondásai voltak, a téren táborozó gyerekbandák sokat tanultak tőle, például azt, hogy „Bölcs Salamon mondta vala, hangos fingnak nincsen szaga, bezzeg ami sunyi, lapos, annak szaga irtózatos” – és még vagy tucatnyi hasonlót, amit a lányok elől szemérmesen elhallgatott. Egyszer, amikor a hétéves Évi elbújt egy nyápic, vörösszőke gyerek háta mögé, végighallgatott egy disznó poént, és csak azután ugrott elő a takarásból vihogva: – Kihallgattam a fiúkat, beeee! – a dobozos Vicián zavartan azt mondta neki: – Pardon, kisnaccsám.

De tudott olyan mondókát is, amihez nem kellett szemérmeskedni. Minden bankjegyhez volt egy műsorszáma. Mondjuk felmutatott egy kék húszforintost Dózsa György szakállas képével, a túloldalon a félmeztelen pasassal, akinek a derekán valami alig lepel volt, az egyik kezében kalapács, a másikban sarló meg búza. Azután sorra mutogatta a kép részleteit, a kalapácsot, sarlót, leplet, és elmondta hozzá a döcögős versikét: Hiába kalapálsz, hiába aratsz! Akkor is ilyen meztelen maradsz! Mire egy ekkora rongyot megveszel – gyorsan megfordította a pénzt, Dózsára mutatott: – Ilyen ronda, öreg paraszt leszel! – A kölykök fél óra múlva már boldog kórusban ordították mindenkinek, aki szembejött: – Ronda, öreg paraszt leszel!

Hajnalban már ott volt a padnál, szürkületkor eltűnt. Esőben nem dolgozott, mert a doboza nem volt vízhatlan, olyankor a Tulipánban fröccsözött, jobbára a bőrkabátos újságárussal, Lajával – akinek még mindig volt hátra vagy nyolc-kilenc éve –, úgy várták, hogy jobbra forduljon az idő. De júliusban ritkán esik, így hát Vicián most a padján könyökölt, dúdolt, rakosgatta a cipőfűzőket meg a lapos, kerek Csillag-dobozkákat.

Hétfőn, szerdán és pénteken délelőttönként a csődör pontosan a szabadtéri pertliáruda előtt állt meg. Másutt nem lehetett.

Lapos, iromba tákolmány volt a jegeskocsi, akár egy szürkére mázolt kerekes szekrény. Oldalán rekeszek nyíltak, mindegyikhez külön ajtó szolgált. A Kövér Lajos utcai jéggyárból érkezett, a messzi Zuglóból, útközben meg-megállt, végül a Rottenbiller utcáról kanyarodott a Csikágóba, az átmenetileg Landler Jenőről elnevezett István útra.

– Itt a jeges – mondta Baraczka nyomban a kanyar után, kezdetben inkább csak úgy magának, meg persze a lovának, mintegy a helyzet tisztázása végett, azután hangosan, immár a külvilágnak címezve: – Jegeeees! – A rövid, hideg szóból hamarosan kikoptak a mássalhangzók: – Jeeeeeee! – A döcögősen dallamos kiáltás mintha a sivár angol kikötőváros ócska pincelebujából ekkortájt előkecmergő Beatles eksztázist gerjesztő refrénjét visszhangozta volna: – Je-je-jeeeeeee! – Baraczka tudtán kívül járhatatlan hidat vert kelet és nyugat, a liverpooli Docklands és a pesti Csikágó egyformán lehangoló utcái közt.

– Je-je-jeeeee!

A lakók nem estek eksztázisba. Higgadtan indultak a konyha felé. Sok minden elfért az amúgy szűk konyhákban. Nemcsak temérdek főzőeszköz, hanem az is, aminek amúgy a fürdőszobában lett volna a helye. Ám a Csikágó lakásainak jó részében nem volt fürdőszoba. A konyhába sűrűsödött a modern városi élet valamennyi kelléke. Az alkalmi fürdőkádként is szolgáló mosóteknő. A faszénparazsas vasaló. A mángorló. A mosdólavór. És a fadobozos hűtőszekrény. A bádoggal bélelt, szegletes alkotmány két rekesze közül az egyik jégtartály, a másik a hűtendő élelmiszernek szolgált.

Hírlett ugyan, hogy valahol messze a tárgyak és gépek forradalma zajlik, és kapni már elektromos vasalót, keverőtárcsás mosógépet, vízmelegítő bojlert, de a Csikágóban mindez halvány sejtelem volt csupán. A kevesek, akikhez már beköltözött a televízió, hamarabb értesültek arról, hogy a boltokba megérkezett a szovjet porszívó, a német demokratikus padlóvikszelő gép és a magyar frizsider. (– Már megint hazudtok?! – förmedt rá fekete-fehér Fecske készülékének képernyőjére készülődő migrénrohamának hevületében Vajerné. – Magyar?! Frizsider!? Hát hogyan lehetne ilyen névvel magyar?) E gyanús holmik egy távoli, idegen világból, a körúton túli belvárosból integettek a Csikágó felé, ám a Csikágó nem intett vissza.

– Je-je-jeeee!

Öregek, gyerekek, asszonyok markolták a hűtőszekrények mellé készített pléhvödrök fülét. Az ő reszortjuk volt a jég, mint télen a pincéből az emeletekre szállítandó szén, aprófa és Tüker-alágyújtós. Pléhvödrökön villant a nap a keskeny gangokon, pléhvödrök csörömpöltek az olajzöldre kent, vedlő falú lépcsőházakban.

– Je-je-jeeeee!

Baraczka kihúzta magát a bakon, megigazította vásott tányérsapkája ellenzőjét, és a piszkossárga csődör is igyekezett peckesebben lépkedni. Gyurinak hívták, nevét még az állami ménesben kapta. A bevonulás látványos pillanataiban talán fölrémlett előtte a foszladozó múlt legfőbb parancsa, a szolgálat. Gyuri a Magyar Néphadsereg véletlenül megmaradt, utolsó fogatolt tábori tüzérezredének állományában töltötte ifjúságát. Rövid ifjúság volt, s átmenet nélkül ért véget a díszszemlén, amikor a fogatolt lövegek elrobogtak a szövetséges segédhadak harckészültségéért felelős szovjet vezérezredes előtt, aki a szánalmasan elavult, ló vontatta ágyúk láttán inkább elképedve mint dühösen fordult magyar alárendeltjeihez: – Ugye viccelnek az elvtársak?! – Majd hirtelen elbődült, egyetlen szót ismételgetett, tucatszor legalább, amit a tolmács némi fontolgatás után úgy fordított: – A teremburáját!

A magyar alárendeltek értettek a szóból.

Két hét múlva Gyurit bekötötték a Kövér Lajos utcai jéggyár istállójába. Fogalma sem volt róla, milyen jól járt – társait körülbelül ugyanekkor mérték ki a hatósági húsboltokban.

Baraczka régente szállítómunkás volt, zongora- és páncélszekrény-specialista, de amikor a Klotild palota harmadik emeletére fölvontatott betonbélésű Birkenbach páncélszekrény elszabadult a fordulóban, és elkaszálta mellőle, majd a lépcső alján agyonnyomta régi barátját, Csécsi Bélát, megrendült. Alig fél perccel korábban cseréltek helyet Bélával. Baraczka úgy érezte, a sors neki szánta a páncélt, csak hiba csúszott a számításba; a sors tévedett. És nem szabad tovább kísérteni, mert nyilván helyrehozza a tévedést. A temetés után úgy berúgott, hogy csak két nap múlva tért magához, és többé nem ment vissza a szállítókhoz.

Egymásra talált Gyuri és Baraczka a Kövér Lajos utcai menedékben. Mögöttük egy-egy befejezett élet. Ez meg már az új.

– Je-je-jeeee!

A Landler Jenő utca sötét macskakövein nem lehetett megállni. Széles volt a jegeskocsi, szűk az utca, nem fértek volna el mellette a ritkásan közlekedő autók, hát még a troli. Megállónak a tér kínálkozott. Itt kiszélesedett az úttest, viszont megmaradt a háború előtti, sárga keramitburkolat, amely úgy csúszott, hogy esőben vagy télidőben senki nem merészkedett rá – legalábbis az utóbbi harminc évben. Harminc évvel ezelőtt ugyanis – így beszélték – a kóser hentes küldönce szemerkélő esőben sietett a szép, fehér, hízott libamájjal a Nefelejcs utcába, Róth Miksáék házába, és a tér közepére érve elvágódott – koponyaalapi törés, szörnyethalt azonnal.

A jegeskocsi tehát a dobozos Vicián padja elé érkezett, aki menetrendszerűen felháborodott azon, hogy a zajos bevonulás zavart okoz az üzletmenetben. Úgy tett, mintha éppen ez a félórányi kiesés tenné tönkre virágzó kereskedését.

– Na tessék – mondta minden alkalommal egyre savanyúbban –, megjöttek a lovak. – És várta, hogy a kocsis magára veszi-e a többes számba burkolt célzást.

Gyuri lógatta a fejét, fújtatott, pihent, reménykedett. Remélte, hogy temérdek jégtől sikerül megszabadulni, következésképpen megkönnyebbedik a kocsi, nem lesz kínszenvedés az indulás.

Amint a jégre várakozók összeverődtek a kocsi mögött, Baraczka kinyitott néhány rekeszt, és nekilátott. Egyik kezére vastag kesztyűt húzott, a másikkal marokra fogta a tűhegyesre köszörült ácskapcsot. Benyúlt a rekesz mélyére, a szerszámot belevágta egy kézre eső tömbbe, és kirántotta rejtekéből. A jégtömb ellenállt, odafagyott a bádoghoz, Baraczkának úgy kellett kirángatni a napvilágra. Végignézett a soron; csupa ismerős arc. A ványadt, vörösszőke kiskölyök az Állatorvosi Főiskola mellől, aki majd beleszakadt, míg hazavonszolta a vödröt, a nyugdíjas vámtiszt, aki csak hetente egyszer jött, de akkor két vödörrel, a kórház portásának kamasz lánya, aki a szűk szolgálati lakásba viszi a zsákmányt, meg a nehéz természetű Vajerné a Bethlen utcából, aki nem átallott alkudozni, és újra meg újra el kellett magyarázni neki: alkudozni a piacon lehet a kofákkal, a jégnek hatósági ára van, ipari termék! Miért nem fogja fel a Vajerné azzal a borsónyi agyával, hogy azért csinálják a jéggyárban, mert nem nő a mezőn, mint a retek?! Na. Vajerné úgy tett, mintha értené, de azért megpróbálkozott minden alkalommal.

Az ácskapocs lecsapott. Baraczka véste-vágta a jeget, csúsztatta be a vödrökbe, és szedte a pénzt. Határozott, mégis finom csuklómozdulatokkal dolgozott, szakadtak, repedtek keze alatt a kékesfehér tömbök. Néha megpihent, és a rend kedvéért kurjantott egyet: – Je-je-jeeee! – Hátha van, aki későn kap észbe. Járt kezében a rettenetes ácskapocs, repült a jégforgács. A kocsi közelében valamivel elviselhetőbb volt a hőség.

Így történt minden hétfőn, szerdán és pénteken. Amikor elfogyott a sor, bezárultak a rekeszek, Gyuri nekifeszült, csúszkált, míg el nem hangzott, aminek el kellett hangoznia.

– Tudod, milyen ló vagy te? Alávaló!

– Na mennyé’ má’, mennyé’! De lóhalálba!

– Kúúús.

Bele kellett pusztulni abba a nyárba. Két héten át mindennap harmincöt fokot mutatott a hőmérő. A tér poros akácfái ájuldoztak, vibrált a levegő a sárga keramit fölött.

Hétfőn és szerdán Gyuri támolyogva vonszolta a kocsit a térig, és induláskor Baraczka két kézzel cibálta a kantárt, ordítozott, suhogtatta az ostort – így is alig moccantak a gumirádlis kerekek.

Péntekre katlanná változott az utca. A falak éjszaka sem hűltek ki, ontották a meleget, a lakók a lehúzott redőnyök mögött kapkodták a levegőt, úgy várták a hidegfrontot.

– Itt a jeges – morogta Baraczka rekedten, amikor lekanyarodott a Rottenbiller utcáról. Lekászálódott a bakról, a kocsi mellett ballagott tovább. – Könnyebb, mi? – mondta a csődörnek. Gyurin nem látszott a megkönnyebbülés, fújtatva imbolygott tovább. Baraczka a Klotild palotára gondolt, a lépcsőházra, hőség volt akkor is, ha nem is ilyen kíméletlen, odabent meg valamivel hűvösebb. Egy pillanatra újra látta a feléjük szánkázó betonbéléses Birkenbachot meg a lépcső alján heverő testet; Csécsi Béla arcának maradékán összekeveredett a vér a verejtékkel.

– Hogy bírják? – nyögte a dobozos Vicián, amikor megálltak a pad előtt. Idén ez volt az első kötekedés nélküli mondata.

Baraczka hümmögött, aztán visszakérdezett: – Hát maga?

– Nem könnyű.

– Láb nélkül biztos még nehezebb.

– Lábbal se leányálom.

– Hát úgy se.

Kinyíltak a rekeszek.

– Je-je-jeeee.

Baraczka fejcsóválva nézte a csődört: – Nem lesz ez így jó. – Gyuri zihálása nem csillapult, a szemét forgatta, lankadtan csapdosott a farkával, hogy elűzze a tolakodó legyeket, azoknak bezzeg nem ártott a hőség.

A sor lassabban formálódott, és rövidebb volt, mint máskor. De azért megjött a nyápic kölyök, a nyugdíjas vámtiszt meg a portás kamasz lánya is. Az ácskapocs lecsapott, a kékesfehér tömbök a vödrökbe csusszantak.

Baraczka hamarabb végzett, mint szerette volna. A homlokát törölgette, a pénzt számolta, közben próbálkozott: – Je-je-jeeee! – De nem történt semmi. Csípőre vágta kezét, körbejáratta tekintetét a forró falakon. – Mi van? Nem kell?

A dobozos Vicián fölemelt a padról egy barna cipőfűzőt meg egy feketét. A barnát a fekete, a feketét a barna helyére tette. Végül úgy döntött, hogy a kérdés neki szólt.

– Elutaztak. A Zelnikék még tegnap este összepakoltak, és lementek vidékre. A Veresék ma hajnalban az első vonattal a Balatonhoz. Hogy majd ott átvészelik. Milyen igazuk van. Volt már maga a Balatonnál?

– És a Vajerné?

– Az többet nem jön – mondta a dobozos Vicián komoran.

Baraczka leeresztette a kezét. Esetlenül lógott markában az ácskapocs. – Csak nem…?

– Lett egy frizsiderje. A fia vette neki. Tegnap hozták.

– Frizsider – Baraczka hangjában megvetés, harag. Mintha a hűvösen elegáns fehér dobozban testesült volna meg minden e világi rossz. – Frizsideeer – nyújtotta utálkozva.

– Ja. Ez a divat. A Veresék is megrendelték, a Tóthné azt mondta, frizsidert kér a férjétől a születésnapjára, csak hát decemberre esik a születésnapja, akkor meg minek?

Baraczka nem tért magához: – Frizsideeer.

– Majd megbánják még – nyugtatta a Vicián. – Ezek a masinák nem bírják soká, és akkor a Zelnikék meg a Tóthné sírni fognak a jég után.

Baraczka becsapta a rekeszajtókat, az ácskapcsot a bakra hajította.

– Gyja!

A csődör kötelességtudóan leszegte a fejét, és nekifeszült a hámnak. A kocsi nem mozdult.

– Gyja!

Gyuri újra nekihuzakodott, de hiába.

– Tudod, milyen ló vagy te? – bődült Baraczka komor, veszedelmes dühvel, míg belekapaszkodott a kantárba és húzta teljes erővel: – Tudod? – Hátrasietett, a kocsi végének vetette széles hátát, hátha sikerül kimozdítania a holtpontról az otromba, szürke szekrényt, onnan üvöltött előre: – Majd én megmondom, milyen ló vagy te! Rohadék!

A gumirádli mintha ráolvadt volna a sárga keramitra.

– Na mennyé’ má’, de lóhalálba – köhintett a dobozos Vicián már-már békítőleg, de meg is bánta nyomban.

– Kúúús! – Baraczka fölé tornyosult, arcáról folyt a víz, kis híján rácsöppent: – Kúúús!!!

Vicián ismét kicserélte a barna meg a fekete cipőfűzőt, és megkockáztatta: – Mit gyötri a szerencsétlent?

– Azt csinálok vele, amit akarok! Ha akarom, agyonverem! Kibelezem! Megnyúzom! A bőréből szabatok magamnak gatyát! És ha nem tetszik, takarodjon! – Újra a kantárba kapaszkodott. – Büdös ganéj! Szaros lókolbász!

Gyuri kétségbeesetten próbálkozott, patái összevissza csúszkáltak, de a szürke kocsi állt rendíthetetlenül, gonoszul, meg se mozdult az eladatlan jég súlya alatt.

– Rohadt gebe! Mocskos öszvér! Kurva állat!

Gyuri feladta. Állt a rúd mellett, földre lógatta a fejét. Szertefoszlott a múlt maradéka is; a parancs teljesíthetetlen. A szolgálat véget ért.

Baraczka lilás arccal kapta föl az ácskapcsot, és magasba lendítette.

– Teeee! – Nem emberi hang volt ez.

Baraczka tomboló dühében is józanul mérte fel a legbiztosabb pontot, a homlokcsontot a ló szeme között.

Gyuri megadóan várta az elkerülhetetlent.

A dobozos Viciánnak szemébe csorgott az izzadság.

– Várjon!

– Kúúús!

– Már régen… Rég meg akartam kérdezni, hogy… Miért hívják Gyurinak?

Baraczka hitetlenkedve bámult le a félemberre. Aztán felnézett a magasba, az ácskapocsra.

Elrémült. Mintha valaki más emelte volna föl.

Kivágódtak a rekeszajtók.

Az acélhegy lecsapott. Beleakaszkodott a tömbökbe, azok egymás után bucskáztak a hideg homályból a forró kövezetre, csúsztak, törtek, repedtek, és szikráztak volna, ha a jég meg a kő szikrát bírnának vetni. A kocsi kiürült.

– Gyja!

Gyuri tétovázott, mintha nem hinné, hogy van értelme még egyszer nekihuzakodni. Baraczka arcáról lassan leolvadt a vértolulásos lilaság. – Tudod, milyen ló vagy te?

A paták üggyel-bajjal kapaszkodtak, megmoccant a kocsi.

Remegő lábbal, lassan lépdelt a piszkossárga csődör, Baraczka mellette haladt, jobb kezében még ott lógott az ácskapocs, baljával a ló oldalát veregette. Amikor elérték a tér sarkát, mentében visszafordult.

– Mondja meg a Vajernének, hogy viheti!

A sárga tér közepén jéghegy csillogott, tiszta, áttetsző, mesebeli. Tövéből a jégkor végét jelző patakok indultak a csatorna felé.

Vicián a kupachoz lendült, doboza élesen koppant a keramiton. Fölmarkolt egy arasznyi, átlátszó szilánkot, végigfuttatta a homlokán, a nyakán, aztán szopogatni kezdte. Teli szájjal bámult a palaszürke kocsi után.