ATHENAEUM

BUDAPEST

© Jandácsik Pál, 2016

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-293-552-2

Teremte azért az Isten az ő nemek szerint való

földi vadakat, és barmokat az ő nemek szerint,

 és a földön csúszómászó minden állatokat az ő

 nemek szerint: és látá Isten, hogy az jó volna.

(1Móz. 1,25)

Azután monda az Isten: Teremtsünk embert a

mi ábrázatunkra, és a mi hasonlatosságunkra: és

 uralkodjék a tengernek halain, az égen repdeső

 madarakon, a barmokon, és mind az egész földön,

 és a földön csúszómászó minden állatokon.

(1Móz. 1,26)

Tigris, tigris, csóvafény

Éjszakáknak erdején,

Mily kéz adta teneked

Szörnyü és szép termeted?

(William Blake: Tigris – Kosztolányi Dezső fordítása)

Előszó

A furry [ejtsd: förri] hallatán sokan összeráncolják a szemöldöküket, holott valószínűleg már találkoztak vele. A művészeti stílus alatt antropomorfizált, vagyis emberi gondolatokkal, viselkedéssel és fizikummal – emberi felsőtesttel, de állati fejjel, mancsokkal és farokkal – rendelkező állatokat értünk. Ha a magyar viszonylatokat nézzük, gondoljunk csak a Macskafogóra, de egyesek ide sorolják az Oroszlánkirály négylábú szereplőit is.

Bár a furry jelentése bolyhos, szőrös, a művészeti stílus nem csupán emlősöket ábrázol emberinek, hanem madarakat, de akár képzeletbeli figurákat, például sárkányokat is. A művészi szabadság miatt teljesen egységes ábrázolás nincsen, a legtöbb furryalkotó mégis, méreteiket tekintve majdnem egyformának látja a különféle állatfajokat. Noha a furry napjainkban leginkább egy interneten alapuló szubkultúraként ismert, valójában sokkal ősibb: vegyük például az ókori Egyiptom állatfejű isteneit, Básztetet (macska) vagy Anubiszt (sakál).

A művészeti stílus az Amerikai Egyesült Államokban a legnépszerűbb. Egy egész iparág épült rá, ami összefogja a furryben alkotó művészeket. Ahogy Magyarországon az AnimeConok, úgy Amerikában az AnthroConok látogatottsága is óriási.

A furry kifejezőeszköze elsősorban grafikai alapú. Számtalan rajzoló alkot benne szerte a világon; európai körökben érdemes kiemelni Juan Díaz Canales és Juanjo Guarnido spanyol alkotópáros Blacksad című képregény-sorozatát, ami az állatszereplők ellenére felnőtt olvasókat megszólító krimi, felidézve a hidegháború amerikai félelmeit. Ékes példa rá, hogy a téma nem feltétlenül könnyed; a furryművek egy bizonyos ágában az erőszak és a szexualitás is gyakran boncolgatott kérdés. Ez érvényes a szóban forgó regényre is!

Az Állatok maszkabálja című alkotás egy állatszereplőkkel dolgozó krimi/thriller, a benne leírt szexuális tartalom és erőszak miatt erős idegzetű olvasóknak ajánlott!

Első fejezet

USA (United States of the Animals{1}),

október 30.

Korán köszöntött be az október végi este. A neonfényes városra úgy ereszkedett le, akár egy fekete, szárnyas ragadozó. Hideg volt, az északi szél nyomasztó esőszagot hozott, ennek ellenére az utakon rengetegen siettek ügyes-bajos dolgaikra. A betonon elmosódott csillagokként fénylettek a járművek lámpái és az éjszakában bóklászó állatok szivárványszínű szemei.

Pára csapódott le egy autószerviz bejáratán, majd összekeveredett a benzin gőzével. A gumiszagú épületbe egy kigyúrt dobermann érkezett, feszülő atlétáján keresztül tökéletesen kidolgozott izmainak valamennyi dombja látszott. Vastag nyakán szegecsekkel kivert nyakörvet viselt. Alkoholtól vizenyős orral szippantotta magába a kátrány szagát. Mindkét oldalán egy-egy gyanúsan fiatal, lengén öltözött nőstény gepárd állt – valószínűleg ikrek –, akik félő kéjjel tapadtak a karjaira.

A dobermann füttyentett egyet. Az egyik autó alól előgurult Cecil, egy izmos, termetes oroszlán. Szakadt munkásruhát viselt, amin nagy, fekete betűkkel domborodott az „Állatok királya” felirat. A sörénye kócos volt, ennek ellenére nagyon büszke volt rá. Sok nőstény tett megjegyzést szőrének bársonyosságára, ahogyan az a rámenős cicalány is, aki előző nap flörtölt vele.

– Mi a helyzet, Doddie? – dörmögte, miközben megtörölte roppant mancsait.

– Jöttem a kicsikéért. Készen van? – kérdezte a dobermann, majd belemart az egyik gepárd fenekébe, aki erre remegve felszisszent.

– A csajokat viszed el egy körre?

– Akár többre is – villogtak Doddie fogai, világos farmerja keményen duzzadt. – De holnaputánra is kell a kocsi, mert buliba vagyok hivatalos.

– Csak nem az a sakál? – forgatta Cecil a szemét.

– De igen. De nem ez a lényeg, hanem a verda.

– Ott van hátul.

– Mennyivel lógok?

– Csak egy sörrel, Doddie. Cimboráknak az ilyesmi nem kerül fizetségbe.

Kezet fogtak, majd a Mustanghoz csörtettek. Cecil közben a csinos nőstényeket mustrálta, levetkőztetve őket a szemével. Nem kellett megerőltetnie a fantáziáját, a kidudorodó mellbimbók miatt azt a következtetést vonta le, hogy a vékony blúz alatt nem viselnek melltartót.

Doddie betessékelte az egyik gepárdot előre, a másikat hátra, majd ő is beült a kocsiba meglazított nadrágjával. Cecil a vacogó nőstényekre pillantott; nem tudta, hogy a hideg miatt remegnek-e vagy a félelemtől, esetleg a várakozó kéjtől. Talán mindhárom tényező szerepet játszott.

– Nem túl fiatalok?

– Már tüzelnek – ugatta Doddie, majd megragadta az egyik mancsával a kormányt, míg a másikkal a mobiljáért nyúlt. Intett egyet Cecilnek, és kivezetett a szervizből.

A reggelbe nyúló éjszakázások nagyon kimerítették Cecilt. Kicsit irigykedett Doddie szabadságára, bár nem rendelkezett olyan heves vérmérséklettel, mint ő. Rendszerint egy kapcsolatot csak addig hagyott életben, amíg szexuális kielégülése származott belőle, utána pedig más nőstény felé fordult, nem leplezve elveit. Nem ringatott senkit naiv ábrándokba, mert ő sosem volt még szerelmes, talán csak a négykerekűekbe. Azokat becézgette, simogatta. Lenyűgözte az autók alakja, gyorsasága, egész mechanikus lénye – úgy hitte lelkük van.

A fekete Mustang nyomaira pillantott, és fütyörészve a dolgára indult. Már készült kitenni a „Zárva” táblát, mikor furcsa illat csapta meg: virágok, talán illóolaj aromája keveredett a benzines párába. Először azt hitte, hogy Doddie csinos partnerei tértek vissza, azonban egy sötét, hosszú ballonkabátot viselő, csuklyás alak állt a felhajtónál mozdulatlanul.

Cecil nyugodtan feléje dörmögött:

– Sajnálom, de éppen zárok. Ha problémája van a kocsijával, jöjjön vissza holnap – indult meg az idegen felé, azonban félúton megtorpant, amikor észrevette az illetőnél a hegyes tárgyat.

Cecil pofája egy pillanatra elzsibbadt a döbbenettől, de utána gúnyosan elvigyorodott, és egy nagy franciakulcsot kapott fel a földről. – Ha bunyózni akarsz, öreg, rossz állattal kezdtél ki. Nem hinném, hogy egyenlő erőviszonyokkal rendelkezünk – sárga szemei fenyegetően égtek.

Aztán Cecil tompaságot érzett a jobb vállánál. Először azt hitte, hogy az izomláz kínozza újra az egész napi szerelés után, de kissé meglepődve ekkor csepegést hallott. Ahogy maga alá pillantott, mintha sűrű olajon állt volna, melegség öntötte el a tappancsait.

A néma alakra tekintett, akinek másik kezében egy pisztoly volt. A fegyver újra felszisszent, mire Cecilt csípni kezdte a mellkasa. Viszketés gyötörte, majd végre felfogta a támadást, és vicsorogva megindult az ismeretlen felé. Magasba lendítette a franciakulcsot, de hirtelen megtorpant. Vér folyt végig kancsalító szemei előtt, le az orrára, ami aztán az eltátott szájába ragadt.

Cecil eldőlt, akár egy talapzatáról ledöntött szobor. Egyenesen az egyik imádott négykerekűjének motorházába zúzta a fejét, miközben sötét vére elmosta a ruháján díszelgő, fekete betűket.

{1} A. m.: Az Állatok Egyesült Államai.