FIONA BARTON

Az özvegy

Budapest, 2016

Fordította

TOMORI GÁBOR

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Fiona Barton: The Widow

First published in Great Britain in 2016 by Bantam Press an imprint of Transworld Publishers

Copyright © Fiona Barton 2016

Hungarian translation © Tomori Gábor, 2016

© XXI. Század Kiadó, 2016

XXI. Század Kiadó, Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5373-89-3

Kedves Olvasó!

Rengeteg időt töltöttem emberek megfigyelésével. Nem csak kávézókban és vasútállomásokon, de ez a munkám is. Újságíróként hivatásos szemlélődő voltam – „képzett megfigyelő”, ahogy viccből nevezzük magunkat –, és megtanultam észrevenni azokat az apró jeleket mind a test-, mind a valódi beszédben, amelyek egyénivé és mások számára érdekessé tesznek bennünket.

Az évek során készítettem interjúkat áldozatokkal, bűnösökkel, tragédia vagy jószerencse részeseivel, hírességekkel és hétköznapi emberekkel. Azonban érdekes módon nem mindig a reflektorfényben lévők maradtak meg az emlékezetemben. Gyakran inkább a periférián lévők, a dráma jelentéktelen szereplői kísértenek tovább.

Nagy tárgyalásokon – hírhedt és rettenetes bűnesetekén, amelyek vezető hírré lettek –, gyakran azon kaptam magam, hogy a vádlottak padján ülő férfi feleségét figyelem, és azon tűnődöm, mit tud valójában, vagy mit mer beismerni magának.

Ott van a híradóban ő is. Lehetséges, hogy figyelmesen kell néznünk, hogy észrevegyük, de ott van, csendben áll a bíróság lépcsőjén a férje mögött. Biccent, és megszorítja a férfi karját, amint az tiltakozva hangoztatja az ártatlanságát, mert hisz a férjében.

De mi történik, amikor elpakolják a kamerákat, és a világ már nem néz oda?

Makacsul él a fejemben egy kép két emberről, akik pásztorpástétomot esznek, mint bármely másik házaspár az utcájukban, de képtelenek megszólalni. Nem hallatszik más, csak az evőeszközök koccanása a tányérokon, miközben a kertvárosi ház bejárati ajtaja alatt beszivárgó kételyekkel viaskodnak.

Mert amikor nincsenek szemtanúk, amikor semmi nem vonja el a figyelmet, a maszkok óhatatlanul lehullanak.

Tudni akartam – tudnom kellett –, miként küzd meg ez az asszony a gondolattal, hogy a férje – a férfi, akit választott – talán szörnyeteg.

És előbukkant Jean Taylor. Ő az a csendes asszony, akit oly gyakran láttam a bíróságok lépcsőjén, a feleség, akit kiszúrtam, amint kifejezéstelen arccal figyeli a vallomást tevő férjét.

Ebben a regényben, az első regényemben, Jean beszél nyilvánosságnak szánt, illetve bizalmas formában imádott férjéről és boldog házasságáról, amely fenekestől felfordul, miután egy gyermek eltűnik, és a küszöbükön megjelenik a rendőrség és a sajtó.

Remélem, tetszeni fog önöknek ez a könyv. Én örömömet leltem a megírásában, és végtelenül hálás vagyok Jean Taylornak és azoknak az asszonyoknak, akik a mintájául szolgáltak.

Fiona Barton

Garynek, Tomnak és Lucynak,
akik nélkül nem lenne értelme az egésznek.

Első fejezet

2010. június 9., szerda

Az özvegy

Hallom a lépteit a kavicsos ösvényen. Nehéz léptek, magas sarkú cipőben. Már majdnem az ajtónál van, tétovázik, kisimítja a haját az arcából. Jól öltözött nő, nagygombos kosztümkabát van rajta, alatta ízléses ruha, a szemüvege a homlokára tolva. Nem Jehova tanúja, nem is a Munkáspárttól jött. Bizonyára újságíró, de nem olyan, mint a többi. Ő ma a második – a héten a negyedik, és még csak szerda van. Lefogadom, hogy azt mondja majd: „Bocsánat, hogy ebben a nehéz időszakban zavarom.” Mind ezt mondják, és olyan sajnálkozó arcot vágnak. Mintha érdekelné őket.

Várni fogok, vajon csönget-e kétszer. A ma reggeli férfi nem csöngetett. Némelyikük nyilvánvalóan halálosan unja a próbálkozást. Alig veszik le az ujjukat a csengőgombról, már mennek is, vonulnak vissza az ösvényen, amilyen gyorsan csak tudnak, beszállnak a kocsijukba, és elhúznak. Megmondhatják a főnöküknek, hogy próbálkoztak, de az özvegy nem volt otthon. Szánalmas.

Ez a nő kétszer csenget. Aztán hangosan kopogtat, dörömbölős stílusban. Mint egy rendőr. Meglátja, hogy kinézek a csipkefüggöny résén, és széles mosolyt villant felém. Hollywoodi mosoly, mondogatta anyám. Aztán megint kopogtat.

Amikor kinyitom az ajtót, felém nyújtja a küszöbről felvett tejesüveget, és azt mondja: – Ne hagyja kint, meg fog romlani. Bejöhetek? Feltegyünk egy teát?

Nem kapok levegőt, megszólalni még kevésbé tudok. Ismét rám mosolyog, a fejét félrebiccenti.

– Kate vagyok – mondja. – Kate Waters, riporter a Daily Posttól.

– Én… – kezdem, és hirtelen ráébredek, hogy nem kérdezte.

– Tudom, hogy ki maga, Mrs. Taylor – mondja, és belép. A szavak kimondatlanul lebegnek körülötte: „Maga a sztori.” – Ne álljunk itt kinn – mondja. És miközben beszél, valahogy bejön.

Az események e fordulatától annyira megdöbbenek, hogy szólni sem tudok, ő pedig a hallgatásomat engedélynek veszi, hogy a konyhába menjen a tejesüveggel, és készítsen egy teát. Utánamegyek – nem egy nagy konyha, és egy kicsit nehezen férünk el, ahogy sürög-forog, megtölti a vízforralót és kinyitogatja az összes szekrényem ajtaját, cukrot és bögréket keresve. Én csak állok ott, és hagyom.

A szekrényekről fecserészik. – Micsoda bájos, üde konyha, bárcsak az enyém nézne ki így. Maguk csináltatták?

Olyan érzés, mintha egy barátnőmmel beszélgetnék. Másképp képzeltem el, hogy milyen egy riporterrel beszélni. Azt hittem, olyan, mint amikor rendőrök kérdezik ki az embert. Azt hittem, megpróbáltatás lesz, kihallgatás. A férjem, Glen, ezt mondta. De valahogy mégsem olyan.

Végre megszólalok: – Igen, fehér ajtókat választottunk, piros fogantyúkkal, mert az olyan letisztult. – Állok a házamban, és konyhabútorokról társalgok egy riporterrel. Glen dührohamot kapna, ha itt lenne.

Kate így szól: – Erre, ugye? – én pedig kinyitom a nappaliba vezető ajtót.

Nem tudom biztosan, akarom-e, hogy itt legyen, vagy sem – nem tudom, hogyan is érzek. Nem érzem helyénvalónak, hogy most tiltakozzak – Kate egyszerűen leül, és cseveg velem, a kezében egy csésze teával. Különös, egészen jólesik a figyelem. Kezdtem egy kicsit magányosnak érezni magam ebben a házban most, hogy Glen már nincsen.

És úgy tűnik, hogy Kate kézben tartja a dolgokat. Igazából kellemes, hogy valaki megint irányít. Kezdtem megrémülni, hogy mindennel egyedül kell megbirkóznom, de Kate Waters azt mondja, ő majd elrendez mindent.

Azt mondja, nincs más dolgom, mint elmesélni neki mindent az életemről.

Az életemről? Igazából nem rólam akar ő hallani. Nem azért jött az ajtómhoz, hogy Jean Taylorról halljon. Róla akarja tudni az igazságot. Glenről. A férjemről.

Tudják, a férjem három héttel ezelőtt halt meg. Közvetlenül a Sainsbury’s mellett ütötte el egy busz. Az egyik pillanatban még arról papolt, hogy miféle zabpelyhet kellett volna vennem, a másikban meg már holtan hevert az úton. Azt mondták, fejsérülés. Mindenesetre meghalt. Én csak álltam ott, és néztem, ahogy fekszik. Emberek futkostak takarókat keríteni, és volt egy kis vér is az útburkolaton. Igazából nem sok. Glen örült volna. Nem szerette a piszkot.

Mindenki nagyon kedves volt, próbálták eltakarni előlem a holttestet, de nem mondhattam meg nekik, hogy örülök a halálának. Hogy vége a hülyeségeinek.

Második fejezet

2010. június 9., szerda

Az özvegy

A rendőrök persze eljöttek a kórházba. Még Bob Sparkes felügyelő is beállított a sürgősségi osztályra, hogy Glenről beszéljünk.

Nem mondtam neki semmit, ahogy a többieknek sem. Közöltem velük, hogy nincs mit mondanom, túlságosan zaklatott vagyok ahhoz, hogy beszéljek. Sírtam is egy kicsit.

Bob Sparkes felügyelő nagyon régóta része az életemnek – három éve immár –, de azt hiszem, talán veled együtt el fog tűnni, Glen.

Nem szólok erről semmit Kate Watersnek. A másik fotelban ül a nappaliban, a teásbögréjét szorongatja, és dobol a lábával.

– Jean – mondja, és észreveszem, hogy már nem Mrs. Tayloroz –, biztosan borzasztó volt magának ez az elmúlt hét. Ráadásul mindazok után, amiken keresztülment.

Nem szólok semmit, csak az ölembe tett kezemet bámulom. Fogalma sincs, min mentem keresztül. Igazából senkinek nincs. Soha nem tudtam elmondani senkinek. Glen azt mondta, így a legjobb.

Csendben várunk, aztán Kate másfajta taktikával próbálkozik. Feláll, felvesz a kandallópárkányról egy fotót, amin mi vagyunk – mindketten nevetünk valamin.

– Olyan fiatalnak látszanak – mondja. – Ez még azelőtt készült, hogy összeházasodtak?

Bólintok.

– Előtte hosszú ideje ismerték egymást? Az iskolában találkoztak?

– Nem, nem az iskolában. Egy buszmegállóban ismerkedtünk meg – mondom neki. – Nagyon jóképű volt, és megnevettetett. Én tizenhét voltam, fodrásztanuló Greenwichben, ő pedig egy bankban dolgozott. Egy kicsivel idősebb volt, öltönyt viselt, és jó cipőt. Más volt, mint a fiúk, akiket ismertem.

Úgy hangzik ez a számból, mint egy romantikus regény, és Kate Waters issza a szavaimat, gyorsan ír a jegyzetfüzetébe, rám pillant a kis szemüvege fölött, és bólogat, mintha értené. Engem nem tesz lóvá.

Glen valójában eleinte nem tűnt romantikus fajtának. Az udvarlás főleg sötétben zajlott – a moziban, az Escortja hátsó ülésén, a parkban –, és beszélgetésre nem jutott sok idő. De emlékszem az első alkalomra, amikor azt mondta nekem, hogy szeret. Beleborzongtam, mintha a bőröm minden egyes négyzetcentiméterét éreztem volna. Életemben először éreztem magamat élőnek, elevennek. Azt mondtam neki, hogy én is szeretem őt. Szenvedélyesen. Nem tudtam enni, aludni, annyira kitöltötte a gondolataimat.

Anyám azt mondta, hogy a megszállottja vagyok, amikor ábrándosan ténferegtem a házban. Nem tudtam biztosan, mit jelent a megszállottság, de állandóan Glennel akartam lenni, és ő akkoriban azt mondta, hogy ő is így érez. Azt hiszem, anyám egy kicsit irigy volt. Én voltam a támasza.

„Túlságosan is rád támaszkodik, Jeanie – mondta Glen. – Nem egészséges, hogy mindenhová a lányával jár.”

Megpróbáltam elmagyarázni, hogy anyám fél egyedül eljárni otthonról, de Glen azt mondta, hogy önző.

Nagyon oltalmazó volt, a kocsmában a pulttól távol választott nekem helyet – „Nem akarom, hogy túl nagy zajban legyél” –, éttermekben pedig rendelt nekem, hogy új dolgokat kóstoljak meg: „Ezt imádni fogod, Jeanie. Csak próbáld ki.” Meg is tettem, és az új dolgok néha pompásak voltak. Amikor pedig mégsem, akkor nem mondtam semmit, nehogy Glen megbántódjon. Elcsendesedett, amikor ellenkeztem vele. Azt gyűlöltem. Úgy éreztem, hogy csalódást okoztam neki.

Soha nem jártam olyan férfival, mint Glen; olyasvalakivel, aki tudja, mit akar az életben. A többiek csak fiúk volt.

Két évvel később, amikor megkérte a kezemet, nem ereszkedett előttem féltérdre. Nagyon szorosan magához ölelt, és így szólt: „Hozzám tartozol, Jeanie. Egymáshoz tartozunk… Házasodjunk össze.”

Anyámat amúgy addigra már megnyerte magának. Virágot hozott, „Egy kis apróság a másik nőnek az életemben”, mondogatta, hogy megnevettesse, és a Coronation Streetről meg a királyi családról beszélgetett vele, és anyám imádta. Azt mondta, nagyon szerencsés lány vagyok. Hogy Glen a legjobbat hozza ki belőlem. Mellette lesz belőlem valami. Látja, hogy gondomat viseli majd. És így is lett.

– Milyen volt akkoriban? – kérdezi ez a Waters, és biztatásképpen előrehajol. Akkoriban. Úgy érti, a sok rossz dolog előtt.

– Ó, elragadó ember volt. Turbékolt, mint egy galamb, a szívét kitette értem – mondom. – Mindig virágokat meg ajándékokat hozott nekem. Azt mondta, én vagyok az igazi. Engem levett a lábamról ez az egész. Tizenhét voltam csak.

Ez tetszik neki. Mókás kaparással lejegyzi az egészet, aztán felnéz. Próbálok nem nevetni. Érzem, hogy feltolul bennem a hisztéria, de zokogásként jön ki, ő pedig felém nyúl, és megérinti a karomat.

– Nyugodjon meg – mondja. – Most már vége van az egésznek.

És úgy is van. Nincs többé rendőrség, nincs többé Glen. Vége a hülyeségeinek.

Nem emlékszem pontosan, mikor kezdtem így nevezni a dolgot. Már jóval azelőtt elkezdődött, hogy nevet adtam volna neki, de túlságosan lekötött, hogy tökéletessé tegyem a házasságunkat, amely a Charlton House-i esküvővel vette kezdetét.

Anyámék úgy gondolták, hogy tizenkilenc évesen még túl fiatal vagyok, de meggyőztük őket. Nos, igazából Glen tette. Nagyon eltökélt volt, nagyon odavolt értem, apám pedig végül igent mondott, és egy palack Lambruscóval ünnepeltünk.

Egy vagyont fizettek az esküvőért, mert én voltam az egyetlen gyerekük, én meg minden időmet azzal töltöttem, hogy esküvői magazinok képeit nézegettem, és a nagy napról álmodoztam. Az én nagy napomról. Mennyire odavoltam ettől, kitöltöttem vele az életemet. Glen nem szólt bele.

„Ez a te birodalmad” – mondogatta, és nevetett.

Ez úgy hangzott a szájából, mintha neki is lenne birodalma. Gondoltam, biztosan a munkája az; azt mondta, ő a fő kenyérkereső. „Tudom, hogy régimódian hangzik, Jeanie, de gondoskodni akarok rólad. Még mindig nagyon fiatal vagy, és előttünk az élet.”

Mindig nagy ötletei voltak, és nagyon izgalmasan hangzottak, amikor beszélt róluk. Ő lesz a fiók vezetője, aztán majd kilép, és saját vállalkozást indít. A maga ura lesz, és sok pénzt fog keresni. Láttam őt puccos öltönyben, titkárral és nagy autóval. És én, én pedig ott leszek neki. „Soha ne változz meg, Jeanie. Pont olyannak szeretlek, amilyen vagy”, mondogatta.

Szóval megvettük a 12-es számú házat, és az esküvő után beköltöztünk. Oly sok év után még mindig itt vagyunk.

A háznak volt egy előkertje, de mi beszórtuk kavicsokkal, hogy „megspóroljuk a fűnyírást”, mondta Glen. Nekem nagyon is tetszett a fű, de Glen azt szerette, ha a dolgok takarosak. Eleinte nehéz volt, miután összeköltöztünk, mert én mindig is rendetlen voltam egy kicsit. Anyám otthon állandóan piszkos tányérokat és kallódó zoknikat talált az ágyam alatt, a porcicák között. Glen belehalt volna, ha látja.

Most is látom, ahogy összeszorítja a fogát és résnyire szűkül a szeme, amikor azon kapott, még az elején, hogy a kezemmel a padlóra söpröm az asztalról a morzsákat vacsora után. Én még csak nem is voltam tudatában annak, hogy mit csinálok – bizonyára százszor csináltam már gondolkodás nélkül, de nem tettem soha többé. Ilyen tekintetben jó hatással volt rám, megtanította, hogyan tartsak rendet a házban. Azt szerette, ha rend van.

Glen eleinte mindent elmondott nekem a banki munkájáról – a tennivalókról, amelyekért ő felelt, arról, mennyire támaszkodnak rá a fiatalok, a tréfákról, amiket a munkatársak egymással űztek, a főnökéről, akit nem állhatott – „Azt hiszi, hogy különb mindenkinél, Jeanie” – és az emberekről, akikkel együtt dolgozott. Joy és Liz a hátsó irodában; Scott az ügyfélszolgálatról, akinek nagyon érzékeny bőre volt, és mindentől kivörösödött; Mayről, a gyakornokról, aki hibát hibára halmozott. Szerettem hallgatni, szerettem hallani a világáról.

Azt hiszem, én is beszéltem neki a munkámról, de igen gyorsan a bank került terítékre megint.

„A fodrászkodás nem a legizgalmasabb munka – mondogatta ő –, de te nagyon jól csinálod, Jeanie. Nagyon büszke vagyok rád.”

Azt mondta, igyekszik tenni azért, hogy jobban érezzem magam a bőrömben. És így is lett. Nagy biztonságérzetet adott nekem, hogy Glen szeret.

Kate Waters rám néz, kérdően oldalra hajtja a fejét. Jól csinálja, meg kell hagyni. Soha nem beszéltem korábban újságíróval, azt leszámítva, amikor elküldtem őket, és eszemben sem volt beengedni őket a házba. Évekig jártak az ajtónkhoz, majd elmentek, és egészen a mai napig egy sem jutott be. Glen gondoskodott erről.

De ő most már nincs itt. És Kate Waters másnak tűnik, mint a többiek. Azt mondja, „igazi kötődést” érez irántam. Azt mondja, úgy érzi, mintha réges-rég ismernénk egymást. Én is így érzem.

– Biztosan szörnyű megrázkódtatás volt a halála – mondja, és ismét megszorítja a karomat. Némán bólintok.

Nem mondhatom el neki, miként kezdődött, hogy mikor kezdtem ébren feküdni éjszaka, azt kívánva, bárcsak Glen halott volna. Nos, nem pont halott. Nem akartam én, hogy fájdalmat érezzen, szenvedjen vagy ilyesmi, egyszerűen csak azt akartam, hogy ne legyen ott többé. Fantáziáltam a pillanatról, amikor felhív majd egy rendőr.

„Mrs. Taylor – mondja a mély hang –, nagyon sajnálom, de rossz hírem van. – A várakozástól, hogy mi következik ezután, majdhogynem felkacagtam. – Mrs. Taylor, sajnos a férje meghalt egy autóbalesetben.”

Aztán láttam magamat – tényleg láttam magamat –, ahogy zokogok, majd felveszem a telefont, hogy hívjam az anyját, és elmondjam neki a hírt. „Mary – mondom –, nagyon sajnálom, hogy rossz hírt kell közölnöm. Glenről van szó. Meghalt.”

Hallom, ahogy elakad a lélegzete a sokktól. Érzékelem a bánatát. Érzékelem a barátok együttérzését a veszteségem kapcsán, ahogy körém gyűlnek a hozzátartozóim. Aztán a titkos örömmámort.

Én, a bánatos özvegy. Ne nevettessenek.

Persze amikor ténylegesen megtörtént, egyáltalán nem tűnt valóságosnak. Az anyja egy pillanatig majdnem olyan megkönnyebbültnek tűnt, mint én, hogy vége az egésznek, aztán letette a telefont, hogy elsirassa a fiát. És egyáltalán nem voltak barátok, akiknek szólni kellett volna, és csak egy maroknyi hozzátartozó gyűlt körém.

Kate Waters csicseregve közli, hogy vécére kell mennie, és hogy készít nekem még egy teát, én pedig ráhagyom, odaadom neki a bögrémet, és megmutatom neki, hol van a földszinten a mellékhelyiség. Amikor eltűnik, gyorsan körülnézek a szobában, nehogy Glen holmijából szem előtt legyen valami. Semmiféle szuvenír, amit Kate Waters ellophatna. Glen figyelmeztetett, mindenféle történeteket mesélt nekem az újságírókról. Hallom, ahogy Waters lehúzza a vécét, aztán visszatér a tálcával, és ismét rázendít, hogy micsoda rendkívüli asszony vagyok én, hogy ilyen hűséges voltam.

Egyre csak az esküvői képet nézem a falon a gázkandalló felett. Annyira fiatalnak látszunk, mintha a szüleink ruháit vettük volna fel. Waters észreveszi, mit nézek, feláll, és leveszi a képet a falról.

A székem karfájára telepszik, és együtt nézzük a képet. 1989. szeptember 6. Aznap kötöttük össze az éltünket. Nem tudom, miért, de sírni kezdek – ezek az első igazi könnyeim, mióta Glen meghalt, és Kate Waters átöleli a vállamat.

Harmadik fejezet

2010. június 9., szerda

A riporter

Kate Waters fészkelődött a székében. Nem kellett volna előzőleg meginnia azt a csésze kávét, amely a teával együtt most kényelmetlen nyomást okozott a hólyagjában; lehet, hogy emiatt kénytelen lesz magára hagyni Jean Taylort a gondolataival. Ez nem jó ötlet a játéknak ezen a pontján, kiváltképp, mivel Jean egy kissé elcsendesedett, és a távolba meredve kortyolgatta a teáját. Kate nagyon igyekezett, hogy ne rontsa el a kettejük között épülő törékeny kapcsolatot. Nagyon kényes fázisban voltak. Már attól is megváltozhat az egész hangulat, ha elvesztik a szemkontaktust.

A férje, Steve, egyszer azt mondta, hogy Kate munkája olyan, mintha vadat cserkészne be. Egyszer egy pohárral több vörösbort ivott a kelleténél, és ezzel kérkedett, amikor vendégek jöttek hozzájuk vacsorára.

– Egyre közelebb és közelebb kerül, kedveskedik és viccelődik velük, célozgat, hogy pénz állhat a házhoz, meg hogy elmondhatják a történetet, ahogy ők látják, mígnem a tenyeréből esznek. Igazi művészet – mondta az ebédlőasztal körül ülő vendégeknek.

A kollégái voltak náluk az onkológiai osztályról, és Kate arcán a hivatalos mosolyával üldögélve ezt mormogta: – Ugyan már, drágám, ennél jobban ismersz engem –, miközben a vendégek feszengve nevetgéltek és a borukat kortyolgatták. Kate később dühösen mosogatott, a padlóra lötykölte a habot, miközben a mosogatóba lökte a tálakat, Steve azonban átölelte, és békítően megcsókolta.

– Tudod, hogy mennyire csodállak, Kate – mondta. – Remekül csinálod, amit csinálsz.

Kate visszacsókolt, de Steve-nek igaza volt. Olykor játszmához vagy kacér tánchoz hasonlított, amikor megpróbált közvetlen kapcsolatot teremteni egy-egy gyanakvó – vagy akár ellenséges – idegennel. Kate imádta ezt. Imádta az adrenalinlöketet, amikor elsőként ért a küszöbhöz, a többiek előtt, becsöngetett, és hallotta a ház belsejéből az élet zajait, látta a fény változását a homályos üvegen, ahogy közeledett feléje az illető, ahogy kinyílt előtte az ajtó, és teljesen átadta magát a szerepnek, amit alakított.

A riportereknek más-más technikáik vannak a küszöbön; Kate egyik kollégája, akivel együtt gyakornokoskodott, saját bevallása szerint „úgy néz, mintha ő lenne az utolsó kutyakölyök a kosárban”, hogy rokonszenvet keltsen, egy másik mindig a hírszerkesztőjét szidta, amiért kénytelen ismét bekopogtatni, az egyik pedig egyszer párnát rakott a pulóvere alá, hogy várandósnak látsszon, és bekéredzkedett a vécére.

Kate-nek nem ez volt a stílusa. Neki megvoltak a saját szabályai: mindig mosolyogni, soha nem állni túl közel az ajtóhoz, nem szabad bocsánatkéréssel kezdeni, és igyekezni kell elterelni a figyelmet arról, hogy a sztori miatt van ott az ember. Korábban is használta már a tejesüveg-trükköt, de a tejesemberek kihalófélben voltak. Nagyon elégedett volt magával, amiért ezen az ajtón ilyen látványos könnyedséggel bejutott.

Igazság szerint először nem akart jönni. Az irodába kellett mennie, hogy megcsinálja a költségelszámolását, mielőtt a bank leemelne minden pénzt a számlájáról, de a hírszerkesztőjét ez nem érdekelte.

– Menj, és kopogtass be az özvegyhez, útba esik neked – kiáltotta Nick Deacon a telefonba, miközben mellette a híradó szignálja harsogott. – Sosem lehet tudni. Lehet, hogy ma szerencséd lesz.

Kate felsóhajtott. Azonnal tudta, hogy Nick kiről beszél. Csak egyetlen özvegy volt, akivel azon a héten mindenki interjút akart készíteni, de Kate azt is tudta, hogy jól kitaposott ösvényen fog járni. Három kollégája a Posttól már próbát tett, és Kate biztosra vette, hogy ő lesz az utolsó riporter az országban, aki azon a bizonyos ajtón bekopogtat.

Majdnem.

Ahogy a Jean Taylor utcájához vezető kanyarhoz ért, automatikusan szétnézett más újságírókat keresve, és azonnal kiszúrta a Timestól érkezett férfit, aki egy kocsi mellett állt. Unalmas nyakkendő, könyökvédő, oldalt elválasztott haj. Klasszikus. Kate haladt tovább a főúton araszoló forgalommal, de fél szemét az ellenségen tartotta. Meg kell kerülnie a tömböt, és mire visszaér, a férfi remélhetőleg eltűnik.

– A fene egye meg – mormogta, miközben balra indexelt, és bekanyarodott egy mellékutcába, hogy leparkoljon.

Tizenöt perccel később, miután átfutotta a napi híreket, Kate visszakapcsolta a biztonsági övét, és újra elindította az autót. Megcsörrent a telefonja, és mélyen a táskájába túrt, hogy megtalálja. Ahogy kihalászta, Bob Sparkes nevét látta a kijelzőn, és ismét leállította a motort.

– Szia, Bob, hogy vagy? Mi újság?

Bob Sparkes felügyelő akart valamit, ez nyilvánvaló volt. Nem olyasféle fickó volt, aki csak a csevegés kedvéért telefonál, és Kate fogadni mert volna, hogy a hívás nem fog tovább tartani hatvan másodpercnél.

– Szia, Kate, jól, köszönöm. Sok a dolgom, tudod, hogy van ez. Van pár folyamatban lévő ügyem, de semmi érdekes. Figyelj, Kate, csak felötlött bennem, vajon dolgozol-e még Glen Taylor ügyén...

– Jézusom, Bob, rám van állítva egy kamera, vagy mi? Éppen arra készülök, hogy odamenjek Jean Taylor ajtajához, és bekopogtassak.

Sparkes felnevetett. – Ne aggódj, nem vagy rajta a megfigyeltek listáján, amennyire tudom.

– Van bármi, amit tudnom kéne, mielőtt találkozom vele? – kérdezte Kate. – Bármi új azóta, hogy Glen Taylor meghalt?

– Nincs, igazából nincs. – Kate hallotta a férfi hangjában a csalódottságot. – Gondoltam, hátha te hallottál valamit. Mindenesetre díjaznék egy fülest, ha Jean mond valamit.

– Felhívlak majd utána – felelte Kate. – De valószínűleg becsapja az orrom előtt az ajtót. Az összes többi riporterrel ezt csinálta.

– Oké, beszélünk később.

Vége. Kate a telefonra nézett, és elmosolyodott. Negyvenegy másodperc. Új rekord. Muszáj lesz cukkolnia Bobot ezzel, amikor legközelebb találkoznak.

Öt perccel később Taylorék immár újságíróktól mentes utcájában lépdelt, és végigment a házhoz vezető ösvényen.

Most már kellett neki a sztori.

Ó, az ég szerelmére, így nem lehet koncentrálni, gondolta, és a tenyerébe mélyesztette a körmeit, hogy elterelje a figyelmét. Hasztalan.

– Bocsásson meg, Jean, de nem bánná, ha használnám a mosdót? – kérdezte most szabadkozó mosollyal. – A tea azonnal átfolyik az emberen, nem? Ha gondolja, készítek még egyet.

Jean bólintott, és felkelt, hogy mutassa az utat. – Erre – mondta, és félreállt, hogy Kate elhaladhasson mellette, be a barackszínű földszinti mellékhelyiségbe.

Miközben kezet mosott az illatosított vendégszappannal, Kate felpillantott, és szemügyre vette az arcát a tükörben. Egy kicsit fáradtnak tűnök, gondolta, és lesimította rakoncátlan haját, majd megpaskolta az ujjbegyeivel a szeme alatti táskákat, ahogyan attól a lánytól tanulta, akihez néha arckezelésre járt.

A konyhában, egyedül, miközben a vízforralóra várt, céltalanul olvasgatta a hűtőn lévő feljegyzéseket és a mágnesek feliratait. Bevásárlólisták és nyaralásokról való szuvenírek: itt nem sok érdekes akadt számára. Egy tengerparti étteremben készült fotó Taylorékról: mosolyognak, és a fényképezőgép felé emelik a poharukat. Glen Taylor borzas hajjal és vakációzós mosollyal, meg Jean, sötétszőke haja frissen beszárítva, takarosan a füle mögé simítva, vacsorához illő sminkkel, amely kissé megfolyt a hőségtől; a szeme sarkából a férjét nézi.

Rajongással vagy irtózattal? – tűnődött Kate.

Az utolsó néhány év nyilvánvalóan megviselte a fotón látható nőt. Jean drapp zsebes nadrágban, bő pólóban és kardigánban ülve várt rá, a haja kuszán kilógott a rövid lófarokból. Steve mindig cukkolta Kate-et, hogy mennyire odafigyel az apróságokra, de hát ez része volt a munkájának. „Képzett megfigyelő vagyok”, tréfálkozott Kate, és örömét lelte abban, hogy apró, sokatmondó részleteket fedezett fel. Azonnal észrevette Jean kezének durva, repedezett bőrét – fodrászkezek, gondolta magában –, és hogy a körömágyak kirojtosodtak az ideges körömrágástól.

A ráncok az özvegy szeme körül önmagukért beszéltek.

Kate fogta a telefonját, és készített egy fotót a képről. Megfigyelte, hogy a konyha makulátlanul tiszta – korántsem olyan, mint a sajátja, ahol a tizenéves fiai állandóan otthagyták a félig megevett reggelijük maradványait – piszkos kávésbögréket, savanyodásnak indult tejet, félig megevett tojást, fedetlen dzsemes üveget, benne a kés kiálló nyelével. A padlón pedig a kötelező jelleggel éktelenkedő szennyes focifelszerelést.

A vízforraló sípolása jelezte, hogy a víz felforrt, az otthonra vonatkozó gondolatok elillantak, Kate pedig elkészítette a teát, és átvitte egy tálcán a nappaliba.

Jean a semmibe meredt, a fogával a hüvelykujját harapdálta.

– Így már jobb – mondta Kate, és letelepedett. – Bocsánat. Szóval, hol is tartottunk?

Kénytelen volt belátni, hogy kezdett egy kicsit aggódni. Majdnem egy órát töltött Jean Taylorral, teleirkált egy jegyzetfüzetet mindenféle részletekkel a gyerekkoráról, a házassága első időszakáról, de ez volt minden. Valahányszor egy kicsit közelebb lépett volna a sztorihoz, Jean mindig témát váltott, és valami biztonságos dologra terelte a szót. Hosszasan taglalták a gyerekneveléssel járó kihívásokat, aztán pedig volt egy közjáték, amikor Kate felvette a telefont, miután kitartóan hívogatták az irodából.

Terry magán kívül volt, amikor megtudta, hol van Kate. – Pompás! – ordította a telefonba. – Mit mond? Mikor tudod átküldeni?

Kate, magán érezve az özvegy fürkész tekintetét, így válaszolt: – Várj egy kicsit, Terry. Itt nem túl jó a térerő –, és miközben kislisszolt a hátsó kertbe, fásult fejcsóválással eljátszotta Jeannek, hogy bosszús.

– Az ég szerelmére, Terry. Közvetlenül mellette ültem. Most nem tudunk beszélni – sziszegte. – Egy kicsit lassan megy, hogy őszinte legyek, de azt hiszem, kezd megbízni bennem. Hadd folytassam – mondta.

– Írtál vele szerződést? – kérdezte Terry. – Írjál vele szerződést, és utána lesz idő dolgozni rendesen.

– Nem akarom nyomulással elijeszteni, Terry. Mindent megteszek, amit lehet. Később beszélünk.

Kate türelmetlenül befejezte a hívást, és fontolóra vette a következő lépést. Talán egyszerűen szóba kéne hoznia a pénzt. A teával és a szimpátiakeltéssel megvolna, és most már abba kell hagynia a köntörfalazást.

Végső soron, Jean talán meg van szorulva most, hogy a férje meghalt.

Glen Taylor immár nem volt ott, hogy eltartsa. Vagy hogy ne engedje beszélni.

Negyedik fejezet

2010. június 9., szerda

Az özvegy

Egy óra múlva még mindig itt van. Korábban megkértem volna, hogy menjen el. Soha nem jelentett nekem gondot, hogy elhajtsam az újságírókat. Könnyű, amikor nagyon bunkók. „Jó napot”, mondják, aztán egyenesen nekiállnak feltenni a kérdéseiket. Rettenetes, tolakodó kérdéseket. Kate Waters nem kérdezett semmi rázósat. Eddig.

Beszéltünk mindenféle dolgokról; mikor vettük Glennel a házat, az itteni ingatlanárakról, mit csináltunk vele, mennyibe került a festés, a szomszédokról, hol nőttem fel és hová jártam iskolába, efféle dolgokról. Bármit mondok is, Kate mindennel egyetért. – Ó, én is ilyen iskolába jártam. Utáltam a tanárokat, maga nem? – ilyesmiket mond. Olyan érzésem van, mintha egy barátnőmmel csevegnék. Hogy olyan, mint én. Nagyon okos, de gondolom, ezt csinálja minden alkalommal, amikor interjút készít.

Igazából nem olyan vészes. Azt hiszem, egészen meg tudnám kedvelni. Vicces, és kedvesnek tűnik, de talán csak színlelés az egész. A férjéről mesél nekem – az uráról, ahogy viccesen nevezi –, meg azt mondja, később majd fel kell hívnia, hogy szóljon neki, hogy lehet, hogy későn ér majd haza. Nem világos, miért fog késni – még ebédidő sincs, és csak harminc percre lakik, a déli elkerülőn túl –, de azt mondom neki, telefonáljon most rögtön, máskülönben aggódni fog a férje. Glen aggódott volna. Óriási patáliát csapott volna, ha nem szólok neki, hogy kimaradok. „Ez nem méltányos velem szemben, Jeanie” – mondta volna. De ezt nem árulom el Kate-nek.

Kate nevet, azt mondja, az ő ura hozzászokott már ehhez, de siránkozni fog, mert neki kell foglalkoznia a gyerekekkel. Kamasz fiaik vannak, közli velem, Jake és Freddie; modortalanok és tiszteletlenek.

– Neki kell majd vacsorát csinálnia – mondja. – De lefogadom, hogy pizzát rendel. A fiúk örülni fognak.

A fiúk nyilvánvalóan ki szokták hozni a béketűrésből Kate-et és az urát, amikor nem tartják rendben a szobáikat.

– Olyan a szobájuk, mint egy disznóól, Jean – mondja Kate. – El sem hiszi, hány zabpelyhes tálat találtam Jake szobájában. Gyakorlatilag egy étkészletet. És minden héten elhagyják a zoknijukat. Olyan a házunk, mint a lábravalók Bermuda-háromszöge. – És megint nevet, mert azért szereti őket, disznóól ide vagy oda.

Csak rájuk tudok gondolni: Jake és Freddie, milyen aranyos nevek. Elraktározom őket későbbre a gyűjteményembe, és bólogatok, mint aki tudja, hogyan érez Kate. Pedig nem tudom, ugyebár. Imádtam volna, ha ilyen problémáim vannak. Imádtam volna, ha van egy kamaszgyerekem, akit korholhatok.

Mindenesetre azon kapom magam, hogy hangosan kimondom: – Glennel nehéz volt egy kissé, amikor szaladni hagytam a házat. – Csak meg akartam mutatni Kate-nek, hogy nekem is jócskán megvoltak a gondjaim; hogy pont olyan vagyok, mint ő. Micsoda hülyeség. Hogyan is lehetnék olyan, mint ő? Vagy mint bárki más? Én.

Glen mindig azt mondta, hogy én más vagyok. Amikor elmentünk valahová, büszkélkedett velem, azt mondta a barátainak, hogy én különleges vagyok. Igazából nem tudtam ezt hová tenni. Egy fodrászszalonban dolgoztam, aminek Mai Haj volt a neve – Lesley, a tulajdonos szóvicce –, és minden időmet azzal töltöttem, hogy klimaxos nők haját samponoztam, meg kávét készítettem nekik. Az hittem, hogy fodrászkodni kellemes – sőt, nagyszerű – lesz. Gondoltam, hajat vágok majd, és új stílusokat kreálok, de tizenhét évesen a ranglétra alján voltam.

„Jean – kiáltott oda nekem Lesley –, be tudnád samponozni a vendégem haját, aztán összesöpörnél a székek körül?” Semmi „légy szíves” vagy „köszönöm”.

A vendégekkel nem volt gond. Szerették elmondani nekem a híreiket, a problémáikat, mert én meghallgattam őket, és nem próbáltam nekik tanácsot adni, mint Lesley. Bólogattam, mosolyogtam és ábrándoztam, amíg az unokájukról panaszkodtak, hogy ragasztózik, vagy hogy a szomszédjuk áthajigálja a kutyapiszkot a kerítésen. Egész napok teltek el anélkül, hogy véleményt nyilvánítottam volna, leszámítva az „ez igen”-eket, vagy a nyaralásra vonatkozó tervek szövögetését, amelyek a beszélgetés fenntartását szolgálták. De nem hátráltam meg. Elvégeztem a tanfolyamokat, megtanultam hajat vágni és színezni, és kezdtek saját vendégeim lenni. Nem kaptam különösebben jó fizetést, de igazából nem voltam alkalmas másra. Az iskola nem ment jól. Anyám azt mondta az embereknek, hogy diszlexiás vagyok, de az igazság az, hogy nem érdekelt a tanulás.

Aztán megjelent Glen, és hirtelen „különleges” lettem.

A munkahelyemen nemigen változott semmi, de a másik három lánnyal nem barátkoztam, mert Glen nem szerette, ha nélküle járok el szórakozni. Azt mondta, hogy a többi lány egyedülálló, és csak szexelni meg piálni akarnak. A hétfő reggel mesélt történeteik alapján nem tévedett sokat, de mivel tőlem egyre csak kibúvókat hallottak, végül felhagytak azzal, hogy engem is hívjanak. Élveztem a munkámat, mert elmerülhettem a gondolataimban, és nem volt stresszes. Biztonságos érzés volt – a vegyszerek és a kiegyenesített haj illata, a fecsegés, a víz zubogása, a hajszárítók búgása meg az egésznek a kiszámíthatósága. A napomat a tompa ceruzával vezetett előjegyzési napló határozta meg.

Minden meg volt határozva, még a fekete nadrágból és fehér topból álló egyenruha is, kivéve szombaton, amikor mindannyiunknak farmert kellett viselnünk. „Lealacsonyító ez egy nőnek a te tapasztalatoddal. Nem kezdő vagy, hanem stylist, Jeanie” – mondta Glen később. Mindenesetre ez azt jelentette, hogy a legtöbb napon nem kellett törnöm a fejem, mit vegyek fel vagy mit csináljak. Cseppet sem bántam.

Glent mind szerették. El-eljött értem szombatonként, és a pultra könyökölve beszélgetett Lesley-vel. Olyan sokat tudott, az én Glenem. A dolgok üzleti oldaláról mindent. És még akkor is meg tudta nevettetni az embereket, amikor komoly témáról beszélt.

„Olyan okos férjed van – mondta Lesley. – És olyan jóképű. Szerencsés lány vagy, Jeanie.”

Mindig tudtam, képtelen elhinni, hogy Glen engem választott. Olykor én sem hittem el. Glen nevetett, amikor ezt kimondtam, és magához húzott. „Nem kell nekem semmi rajtad kívül” – mondogatta. Segített nekem, hogy olyannak lássam a dolgokat, amilyenek. Segített felnőni, azt hiszem.

Amikor összeházasodtunk, mit sem tudtam én pénzről meg ilyesmiről, így hát Glen adott nekem pénzt a háztartási költségekre, meg egy jegyzetfüzetet, hogy írjam fel minden kiadásomat. Aztán leültünk, és összevetette a számokat. Nagyon sokat tanultam tőle.

Kate megint beszél, de nem figyeltem az elejére. Valami megállapodásról van szó, és pénzről magyaráz.

– Elnézést – mondom –, elkalandoztak a gondolataim egy percre.

Türelmesen mosolyog, és ismét előrehajol. – Tudom, milyen nehéz ez, Jean. Újságírók a küszöbön, éjjel-nappal. De igazság szerint csakis úgy szabadulhat meg tőlük, ha ad egy interjút. Akkor elveszítik majd minden érdeklődésüket, és békén hagyják magát.

Bólintok, hogy jelezzem, figyelek, de ő nagyon izgatottá válik; azt hiszi, beleegyeztem.

– Várjon – mondom, megijedve egy kissé. – Nem mondok sem igent, sem nemet. Át kell ezt gondolnom.

– Szívesen fizetnénk, hogy megtérítsük az idejét, és hogy segítsünk ebben a nehéz időszakban – mondja ő gyorsan. Vicces, hogyan próbálják kozmetikázni a dolgokat. Megtéríteni! Úgy érti, fizetnek nekem azért, hogy kipakoljak, de nem akarja megkockáztatni, hogy megsértődjek.

Rengeteg ajánlatot kaptam az idők során, akkora összegekről, amekkorákat lottón szokás nyerni. Látniuk kéne a leveleket, amelyeket a riporterek a postaládámba dugdostak. Annyira álságosak, hogy belepirul az ember. Mégis, azt hiszem, ezek jobbak, mint a gyűlölködő levelek, amiket kapni szoktam.

Az emberek néha kitépnek egy-egy Glenről szóló cikket az újságokból, nyomtatott nagybetűkkel ráírják, hogy „SZÖRNYETEG”, és sokszor aláhúzzák. Olykor olyan erősen, hogy a toll átlyukasztja a papírt.

A riporterek épp az ellenkezőjét csinálják, de ettől még ők is ugyanolyan visszataszítóak.

„Kedves Mrs. Taylor – vagy időnként csak Jean –, remélem, nem bánja, hogy írok Önnek ebben a nehéz időszakban, blablabla. Nagyon sokat írtak Önről, de mi szeretnénk megadni a lehetőséget, hogy elmondja a történteket a saját szemszögből. Blablabla.”

Glen vicces hanghordozással olvasta fel őket annak idején, nevettünk, és beraktam őket egy fiókba. De ez akkor volt, amikor még élt. Ezt az ajánlatot nem volt kivel megosztani.

Ismét lenézek a teámra. Kihűlt már, és a teteje kissé megbőröződött. Attól a zsíros tejtől van, amihez Glen ragaszkodik. Ragaszkodott. Most már vehetek zsírszegény tejet. Elmosolyodok.

Kate, aki közben löki a nagy dumát arról, hogy milyen szenzitív és felelősségteljes meg az isten tudja, mi minden még a lapja, újabb pozitív jelzésnek tekinti a mosolyt. Felajánlja, hogy elvisz pár napra egy szállodába. – Hogy megszabaduljon a többi riportertől és ettől az egész feszültségtől – mondja. – Hogy nyugta legyen, Jean.

Szükségem is van a nyugalomra, azt hiszem.

Mintegy végszóra, csöngetnek a bejárati ajtón. Kate kikukkant a csipkefüggönyön át, és ezt sziszegi: – A fenébe is, Jean, a helyi tévétől van egy fickó odakint. Maradjon csendben, és el fog menni.

Teszem, amit mond. Szokás szerint. Pont ott folytatja, ahol Glen abbahagyta. Átveszi az irányítást. Megoltalmaz a kinti újságíróktól. De persze ő maga is újságíró. Ó, istenem, az ellenséggel vagyok összezárva idebent.

Feléje fordulok, hogy mondjak valamit, de ismét megszólal a csengő, és felnyílik a levélbedobó leffentyűje. – Mrs. Taylor? – kiáltja egy hang az üres előtérbe. – Mrs. Taylor, Jim Wilson vagyok a Capital tévétől. Csak egy percre rabolnám az idejét. Pár szóra mindössze. Itthon van?

Kate és én egymásra nézünk. Nagyon feszült. Furcsa látni, hogy valaki más megy keresztül azon, ami velem naponta kétszer-háromszor megtörténik. Szeretném megmondani neki, hogy én megtanultam egyszerűen csendben maradni. Még a lélegzetemet is visszatartom olykor, nehogy rájöjjenek, hogy van élő ember a házban. De Kate nem tud mozdulatlanul ülni. Aztán előveszi a mobilját.

– Egy barátjának akar telefonálni? – kérdezem, hogy megtörjem a feszültséget, de persze a tévés fickó meghallja.

– Mrs. Taylor, tudom, hogy ott van. Kérem, jöjjön az ajtóhoz. Ígérem, hogy mindössze egy pillanatig rabolom az idejét. Csak beszélnem kell önnel. Szeretnénk lehetőséget adni önnek…

Kate hirtelen felkiált: – Húzzon a picsába! –, én pedig rámeredek. Glen soha nem tűrte volna, hogy egy nő ezt a szót használja a házában. Kate rám néz, a szájával némán a „bocsánat” szót formálja, és az ajka elé teszi az ujját. És a tévés elhúz a picsába.

– Nos, úgy tűnik, ez működik – jegyzem meg.

– Bocsánat, de ez az egyetlen nyelv, amit megértenek – mondja Kate, és nevet. Kellemes nevetés, őszintének tűnik, és nem sok nevetést hallottam az utóbbi időben – Akkor hát válasszuk ki azt a hotelt, mielőtt jön egy újabb riporter.

Csak bólintok. Akkor voltam legutóbb szállodában, amikor Glennel Whitstable-be mentünk egy hétvégére, pár évvel ezelőtt. 2004-ben. A tizenötödik évfordulónkra.

„Ez mérföldkő, Jeanie – mondta Glen. – Ez hosszabb idő, mint amennyit a legtöbb fegyveres rabló kap.” Szeretett viccelődni.

Whitstable egyébként csak egy órányira volt tőlünk, de kellemes helyen laktunk a tengerparton, halat ettünk sült krumplival és sétálgattunk a köves fövenyen. Lapos köveket szedtem Glennek, ő meg kacsázott velük a hullámokon, és együtt számoltuk az ugrásokat. Csattogtak a vitorlák a kis csónakok árbocain, és borzasra fújta a szél a hajamat, de azt hiszem, igazán boldog voltam. Glen nem sokat beszélt. Csak sétálni akart, én meg örültem, hogy kapok egy kis figyelmet tőle.

Tudják, Glen valójában kezdett eltűnni az életemből. Ott volt, de mégsem volt ott, ha értik, mire gondolok. A számítógép inkább volt a felesége, mint én. Mindenféle értelemben, mint kiderült. Volt egy olyan kamerája, szóval az emberek látták őt, ő meg látta őket, miközben beszéltek. Azoknak a fényétől mindenki úgy néz ki, mintha halott lenne. Mint a zombik. Én egyszerűen ráhagytam. Hogy a hülyeségeivel foglalkozik.

„Mit csinálsz ott egész este?” – kérdezgettem, mire megrántotta a vállát, mondván: „Csak barátokkal beszélgetek. Semmi különös.” De bármit is csinált, órákat töltött vele. Órákat.

Néha felébredtem éjszaka, és nem volt ott mellettem az ágyban. Hallottam a hangja mormogását a vendégszobából, de volt annyi eszem, hogy ne zavarjam. Nem örült a társaságomnak, amikor számítógépezett. Amikor vittem neki egy-egy csésze kávét, kopogtatnom kellett, mielőtt rányitottam. Azt mondta, megijesztem, ha váratlanul lépek be a szobába. Így hát kopogtattam, ő pedig kikapcsolta a monitort, és elvette tőlem a kávét.

– Köszönöm – mondta.

– Van valami érdekes a számítógépen? – kérdeztem.

– Nincs – felelte –, csak a szokásos.

Beszélgetés vége.

Én sosem használtam a számítógépet. Az nagyon is az ő birodalma volt.

De azt hiszem, mindig is tudtam, hogy valami folyik odabent. Akkor kezdtem a hülyeségeinek nevezni. Ezáltal hangosan beszélhettem róla. Glen nem szerette, ha így neveztem, de hát nemigen szólhatott semmit, igaz? Ez olyan ártalmatlan szó. Hülyeségek. Valami és semmi. De nem semmi volt. Mocsok volt. Olyasmi, amit senkinek nem lenne szabad nézni, nem hogy fizetni érte.

Glen azt állította nekem, hogy nem ő volt, amikor a rendőrség megtalálta a számítógépén.

„Olyan dolgokat találtak, amiket nem én töltöttem le – szörnyű dolgokat, amik csak úgy rákerülnek a merevlemezre, miközben valami mást néz az ember” – mondta. Én nem értettem az internethez, vagy a merevlemezekhez. Megtörténhetett, nem?

„Rengeteg fickót vádolnak tévesen, Jeanie – jelentette ki Glen. – Minden héten írnak erről az újságok. Hitelkártyákat lopnak emberek, hogy ilyen dolgokat vegyenek. Nem én csináltam. Megmondtam a rendőröknek is. – És amikor nem szóltam semmit, így folytatta: – Te nem tudod, milyen az, amikor effélével vádolnak, miközben nem csináltál semmit. Kikészíti az embert.”

Feléje nyúltam, megsimogattam a karját, és ő megragadta a kezemet.

„Igyunk egy csésze teát, Jeanie” – mondta. És a konyhába mentünk, hogy feltegyük forrni a vizet.

Amikor kivettem a tejet a hűtőből, megtorpantam, és az ajtón lévő képekre néztem – mi ketten szilveszterkor, nagyon kiöltözve; mi ketten mennyezetfestés közben, az utcára néző szobában, tele magnóliaszínű foltokkal; mi ketten nyaraláskor; mi ketten a vásárban. Mi ketten. Egy csapat voltunk.

„Ne aggódj. Én itt vagyok neked, Jeanie – mondogatta Glen, amikor hazajöttem egy-egy nehéz nap után, vagy ilyesmi. – Egy csapat vagyunk.” És az is voltunk. Túl sok forgott kockán ahhoz, hogy szétváljunk.

És túlságosan is mélyen benne voltunk, hogy lelépjek. Hazudtam Glen kedvéért.

Nem ez volt az első alkalom. Azzal kezdődött, hogy betelefonáltam a bankba, és azt mondtam, hogy beteg, amikor nem akarózott neki bemenni. Aztán hazudtam arról, hogy elveszítette a hitelkártyáját, hogy a bank tekintse érvénytelennek egyik-másik terhelést.

„Ezzel nem ártunk senkinek, Jeanie – mondta Glen. – Na, csak most az egyszer.”

Persze nem csak egyszer történt meg.

Gondolom, Kate Waters erről szeretne hallani.

Hallom, hogy a nevemet említi az előtérben, és amikor felkelek, hogy megnézzem, telefonon beszél valakivel, és arra kéri, hogy jöjjön el kimenekíteni bennünket.

Glen azelőtt időnként a hercegnőjének nevezett, de biztosra veszem, hogy ma senki nem fog eljönni fehér lovon, hogy megmentsen engem.

Visszamegyek, és leülök megint, várom, hogy kiderüljön, mi történik.