MILENA BUSQUETS

EZ IS ELMÚLIK

Libri Kiadó

Copyright © Milena Busquets Tusquets, 2015

By agreement with Pontas Literary & Film Agency

Hungarian translation © Varju Kata, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

También esto pasará, Editorial Anagrama,

Barcelona, 2015

Borítógrafika © Bernát Barbara/Halisten Stúdió

Fordította Varju Kata

ISBN 978-963-310-943-4

Ez a kiadvány (közlemény) a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Horváth Annamária

Borítóterv Tillai Tamás

Szerzőfotó Arantxa Díez

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Noénak és Hectornak.

És Estebannak és Esthernek is.

1.

Valamiért sosem gondoltam volna, hogy én is leszek egyszer negyvenéves. Húszéves koromban harmincnak képzeltem magam, amint életem szerelmével élek együtt, közös gyermekeink koszorújában. Vagy éppen hatvanasnak: almatortát sütök az unokáimnak, én, aki még egy tükörtojást sem bírok összehozni, de majd biztos kitanulom a sütögetés mesterségét is. Vagy nyolcvanévesnek, roskatag nénikeként, aki whiskyt kortyolgat a barátnőivel. De sosem képzeltem el magam negyven- vagy ötvenévesnek. És most mégis itt vagyok. Édesanyám temetésén, ráadásul negyvenévesen. Nem tudom, hogyan jutottam idáig, ahogy arról sincs fogalmam, hogyan érkeztem meg ebbe a faluba, amitől hirtelen szörnyű hányinger tör rám. És még soha nem voltam ennyire rosszul öltözött. Ha hazaérek végre, első dolgom lesz elégetni minden egyes ruhadarabot, amit ma viselek; mindenemet átitatta a mérhetetlen fáradtság és szomorúság, immár visszavonhatatlanul. Szinte az összes barátom eljött, ahogy az ő barátai közül is megjelent néhány, és vannak páran, akik soha nem voltak a barátai senkinek. Bár sokan vagyunk, mégis rengetegen hiányoznak. A betegsége, ami vadul letaszította trónjáról, és könyörtelenül lerombolta egész birodalmát, végül a barátokkal is kibabrált, és hát ezt a temetésén fizetjük meg. Egyrészről te, a halott, eléggé kibasztál a régi barátaiddal, másrészről viszont én, a lányod sem fekszem nekik túlságosan. De mama, ez is a te hibád, tiszta sor. Hiszen szépen, apránként, úgy, hogy még csak észre sem vetted, fogyatkozó boldogságod minden felelősségét az én vállamra pakoltad. Én viseltem ezt a terhet, még akkor is, ha távol voltam tőled, ugyanúgy, mint amikor elkezdtem megérteni és elfogadni, hogy mi történik, sőt még akkor is, amikor végre eltávolodtam tőled egy kicsit, mert rájöttem, hogy ha nem így teszek, nemcsak te halsz meg a leomló falak alatt, hanem engem is maga alá temet ez az egész. Mégis azt gondolom, hogy szerettél engem. Nem nagyon, nem kicsit, csak szerettél, és kész. Mindig úgy sejtettem, hogy akik azt mondják „nagyon szeretlek”, azok valójában csak mértékkel szeretnek téged, és talán csak félénkségből fűzik hozzá ezt a „nagyon”-t, ami ebben az esetben „kicsi”-t jelent, vagy mert félnek a „szeretlek” egyszerű őszinteségétől, ami pedig az egyetlen lehetséges módja, hogy elmondjuk, szeretlek. A „nagyon”-tól a „szeretlek” minden közönség számára fogyaszthatóvá válik, miközben viszont szinte soha nem az. „Szeretlek.” Ez az a mágikus szó, mely ölebbé, istenné, hibbanttá, árnyékká változtathat. Ráadásul a legtöbb barátod ’68-as, vagy, hogy úgy mondjam, haladó szellemiségű volt, szerintem ma már nem is így hívják őket, vagy nem is léteznek többé. Nem hittek Istenben, sem a halál utáni életben. Emlékszem még azokra az időkre, amikor nem volt divat Istenben hinni. Ha ma valaki azt mondja, hogy nem hisz Istenben, sem Visnuban, sem a Földanyában, de még az újjászületésben vagy a szentnemtudommiben sem, szánakozva néznek rá, és azt mondják: „mennyire földhözragadt vagy”. Így aztán bizonyára azt gondolták: „Jobb lesz, ha itthon maradok, elücsörgök a kanapén egy palack borocskával, megtartom én a saját megemlékezésemet, ami úgyis sokkal emelkedettebb, mint amit a hegyen tartanak majd azok az ellenszenves kölykei. Végső soron a temetés is csak egy a felesleges társadalmi szokások közül.” Vagy valami hasonlót. Mert azért azt gondolom, hogy megbocsátottak neked, már ha volt valami, amit meg kellett bocsátani, és ha egyáltalán szerettek téged. Gyerekkoromban láttalak titeket nevetni és hajnalba nyúló kártyacsatákat vívni, utazni és meztelenül úszni a tengerben, éttermekben vacsorázni, és úgy hiszem, hogy jól éreztétek magatokat, boldogok voltatok. Az a baj azokkal a családokkal, amiket az ember magának választ, hogy sokkal könnyebben elillannak, mint a vér szerinti. A felnőttek, akik között felcseperedtem, vagy mind meghaltak már, vagy nem tudom, merre járnak. Itt, ez alatt a kíméletlenül tűző nap alatt, ami megolvasztja a bőrt, és berepeszti a földet, mindenesetre nincsenek. Egy temetés már önmagában is szar ügy, a kétórás autókázás odáig meg külön kellemetlen. Én úgy ismerem ezt az olajfákkal szegélyezett, szűk és kacskaringós utat, mint a saját tenyeremet. Annak ellenére, hogy évente csak néhány hónapot töltöttem itt, az út pedig számomra mindig a hazaút volt, vissza a városba, vissza a dolgokhoz, amiket szerettünk. Most meg már azt sem tudom többé, hogy mi ez az út. Hoznom kellett volna egy kalapot, bár akkor otthon azt is ki kellett volna dobnom a szemétbe. Szédülök. Azt hiszem, lehuppanok e mellé a fenyegető külsejű kőangyal mellé, akinek olyanok a szárnyai, mint két kivont kard, és többé nem is kelek fel. Carolina közelít felém, aki mindig mindent észrevesz, belém karol, és a fal mellé terel, ahonnét rálátni a tengerre, nagyon is közel van, egy fáradt olajfákkal szegélyezett lejtő végén, ami a hátát mutatja az egész világnak. Mama, megígérted, hogy mire meghalsz, az életem sínen lesz, teljes rendben, ahogy azt is, hogy a fájdalom elviselhető lesz, de azt nem mondtad, hogy legszívesebben kiszaggatnám a zsigereimet, hogy aztán mindet felfaljam. És ezt még azelőtt ígérted, hogy elkezdtél volna hazudozni. Fogalmam sincs, hogy miért, de volt egy pillanat, mikor te, aki soha nem hazudtál, elkezdtél folyamatosan hazudozni. Azok a barátaid viszont, akikkel a végén már nem tartottad a kapcsolatot, akik még a tíz vagy tízmillió évvel ezelőtti dicsőséges személyre emlékeznek, mind eljöttek. Ahogy a barátnőim, Carolina, Elisa és Sofía is. Mama, végül úgy döntöttünk, hogy nem temethetjük el veled Patumot. Ez mégsem a fáraók Egyiptoma. Tudom, tudom, hogy azt mondtad, nélküled nem lesz értelme az életének, de egyfelől ő egy nagy testű kutya, be sem férne veled a falfülkébe – elképzelem a két sírásót, ahogy próbálják a fenekénél fogva betuszkolni, ahogy mi is próbáltuk feltuszkolni a hajó lépcsőin a nyílt tengeren, miután úsztunk egy jót –, másfelől pedig szerintem tutira illegális kutyával temetkezni. Esetleg ha ő is halott lenne, mint te. De te vagy a halott, mama. Két napja csak ezt ismételgetem, újra és újra, és azt kérdezgetem a barátnőimtől, hogy nem történt-e valami hiba, vagy esetleg rosszul értettem valamit, de minden alkalommal biztosítanak róla, hogy tényleg megtörtént az elkerülhetetlen. A gyerekeim apjain kívül csak egyetlen érdekes férfi van jelen, egy ismeretlen. Kis híja, hogy nem ájulok el az iszonyattól és a melegtől, de egy jó pasit még ennek ellenére is azonnal kiszúrok. Ez lenne a túlélési ösztön? Azon tanakodom, vajon milyen illemszabályok vonatkoznak a temetőben pasizásra, már ha léteznek ilyen szabályok. Vajon idejön majd hozzám, hogy kifejezze a részvétét? Talán nem. Gyáva jópasi, hoppá, de mit keres egy gyáva az anyám temetésén, aki minden volt, csak gyáva nem? Vagy talán a lány, aki melletted áll, és a kezedet szorongatja, miközben érdeklődve és kitartóan bámul rám, talán ő lenne a csajod? Nem alacsony egy kicsit hozzád? Rendben, gyáva pasi kis növésű barátnője, ma van az anyám temetése, jogom van azt tenni és mondani, amit csak akarok, nem? Mintha születésnapom lenne, ez is olyan. Nem róhatják fel nekem.

Véget ér a temetés. Mindenestül húsz perc, szinte teljes csöndben, nem voltak se beszédek, se versek – hiszen megesküdtél, hogy kikelsz a sírodból, és az örökkévalóságig üldözöl minket, ha hagyjuk, hogy valamelyik költő haverod nekiálljon szavalni –, se imák, se virágok, még zene sem. Még eddig se tart, ha az öreg temetői munkások kevésbé ügyetlenül próbálják betenni a koporsót a falfülkébe. Megértem, ha a jópasi nem jön ide hozzám, hogy megváltoztassa az életemet, bár ennél megfelelőbb pillanat, mikor ennyire szükségem lenne rá, az életben nem lesz többet, viszont azért igazán segíthetett volna a vén sírásóknak, amikor kis híján a földre ejtették a koporsót. Egyikőjük fojtottan fel is kiáltott: „Hogy az a jó isten bassza meg!” Ez volt az egyetlen mondat, ami elhangzott a temetéseden. Szerintem nagyon találó és igazán szabatos. Gondolom, mostantól mindegy, hogy kinek a temetésére megyek, az már mindig a tiéd lesz. Leereszkedünk a lejtőn. Carolina fogja a kezem. Vége van. Anyám meghalt. Talán átjelentkezem Cadaquésbe. Ha már te itt laksz, mégiscsak az lenne a legjobb, ha hivatalosan én is itt laknék.