A koreai Jang Kjoung Dzsongot, akit erőszakkal soroztak be előbb a Japán Császári Hadseregbe, majd a Vörös Hadseregbe, végül a Wehrmachtba, amerikai katonák ejtik fogságba Normandiában 1944-ben

Bevezetés

1944 júniusában, Normandia szövetséges inváziója során egy fiatal katona megadta magát az amerikai ejtőernyősöknek. Foglyul ejtői először japánnak hitték, pedig valójában koreai volt. Jang Kjoung Dzsongnak hívták.

Jangot 1938-ban, tizennyolc éves korában a japánok kényszerrel sorozták be a mandzsúriai Kvantung hadseregbe. Egy évvel később, a halhin-goli csatát követően a Vörös Hadsereg fogságába esett, és munkatáborba küldték. A szovjet katonai hatóságok az 1942-es válsághelyzetben több ezer másik sorstársával együtt újra besorozták. Aztán 1943 elején, a harkovi csatában a németek fogták el Ukrajnában. 1944-ben, immár német egyenruhában Franciaországba küldték, hogy az egyik Ostbattalionban szolgálva erősítse az Atlanti Fal védelmét a Cotentin-félsziget tövénél, nem messze a Utah-parttól. Miután eltöltött némi időt egy brit fogolytáborban, az Egyesült Államokba utazott, ahol senkinek semmit nem árult el a múltjáról. Letelepedett, és 1992-ben halt meg Illinoisban.

Egy olyan háborúban, ahol több mint hatvanmillióan haltak meg, és ami az egész világra kiterjedt, a japán, szovjet és német hadseregek koreai veteránja viszonylag szerencsésnek mondhatta magát. Mégis talán Jang példája maradt az egyik legszemléletesebb illusztrációja a hétköznapi emberek tehetetlenségének a történelem mindent elsöprő erőivel szemben.

Európa nem 1939. szeptember 1-jén csöppent bele a háborúba. Néhány történész „harmincéves háborúról beszél” 1914 és 1945 között, ahol az I. világháború volt a „kezdeti katasztrófa”.1 Mások azt vallják, a „hosszú háború” az 1917-es bolsevik államcsínnyel kezdődött, és „európai polgárháborúként”2 folytatódott egészen 1945-ig, vagy akár a kommunizmus 1989-es bukásáig.

A történelem azonban soha nem rendszerezhető ilyen könnyen. Sir Michael Howard meggyőző érveléssel hangoztatja, hogy Hitler 1940-es Franciaország, illetve Nagy-Britannia elleni támadása sok tekintetben csupán az I. világháború kiterjesztése volt.3 Gerhard Weinberg amellett érvel, hogy a háború, ami 1939-ben kezdődött Lengyelország inváziójával, csupán a kezdete volt Hitler keleti hadjáratának a Lebensraum (élettér) kibővítése érdekében, és mindvégig az volt a fő célja. Ezekben valóban van némi igazság, ám az 1917 és 1939 közötti forradalmak és polgárháborúk bonyolult mintázatot alkotnak. A baloldal például mindig is szenvedélyesen hitt abban, hogy a spanyol polgárháború jelezte a II. világháború kezdetét, míg a jobboldaliak szerint az volt a kommunizmus és a „nyugati civilizáció” közötti harmadik világháború nyitánya. Ugyanakkor a nyugati történészek figyelme rendszerint elsiklott az 1937 és 1945 között lezajlott kínai–japán háború felett, és nem vizsgálták, hogyan olvadt össze a világháborúval. Néhány ázsiai történész viszont azt állítja, a II. világháború 1931-ben kezdődött Mandzsúria japán megszállásával.

A vita ebben a témában újra és újra fellángol, de az biztos, hogy a II. világháború egyértelműen több konfliktus összeolvadása volt. A legtöbb ezek közül két nemzet között zajlott, ám a jobb- és a baloldal közötti nemzetközi polgárháború áthatotta, sőt olykor uralta is őket. Éppen ezért fontos visszatekinteni néhány körülményre, melyek a világ valaha lezajlott legkegyetlenebb és legpusztítóbb konfliktusához vezettek.

Az I. világháború szörnyű következményei kimerítették Franciaországot és Nagy-Britanniát, a fő európai győzteseket, de egyben megszilárdították abbéli eltökéltségüket is, hogy bármi áron elejét kell venni egy újabb hasonló folyamatnak. Az amerikaiak, miután jelentősen kivették a részüket a Német Birodalom legyőzésében, ki akartak maradni az általuk korruptnak és erkölcstelennek tartott Óvilág ügyeiből. A Versailles-ban felrajzolt új határvonalak mentén szétforgácsolódott Közép-Európára megszégyenülés és a vesztesek nyomorúsága várt. Büszkeségük romokban hevert, a Kaiserlich und Königlich osztrák–magyar hadsereg tisztjei megtapasztalták a Hamupipőke-történet fordítottját, tündérmesébe illő uniformisukat a munkanélküliek durva ruháira cserélték. A német tisztek és katonák vereség miatti keserűségét tovább fokozta az a tény, hogy 1918 júliusáig hadseregük veretlen maradt, és ez még érthetetlenebbé és szomorúbbá tette a hátország váratlan összeomlását. Úgy vélték, a Németországban 1918 őszén kirobbant lázongások és felkelések, amik lemondásra kényszerítették a császárt, kizárólag a judeobolsevikok műve volt. A baloldali agitátorok valóban fontos szerepet játszottak benne, és 1918–19-ben a legjelentősebb német forradalmi vezetők a zsidók közül kerültek ki, de a nyugtalanság fő oka elsősorban az volt, hogy az emberek éheztek és belefáradtak a háborúba. A német jobboldal veszedelmes összeesküvés-elmélete – a hátbadöfés-legenda – összekeverte az okot az okozattal.

Az 1923–24-es hiperinfláció aláásta a német burzsoázia feddhetetlenségét és megbízhatóságát. A nemzeti és személyes szégyen miatti keserűség kaotikus haragba torkollott. A német nacionalisták arról a napról álmodoztak, amikor a versailles-i Diktat szégyenét semmissé tehetik. Az 1920-as évek második felében Németországban nőtt az életszínvonal, főként a hatalmas amerikai kölcsönöknek köszönhetően. Ám a Wall Street-i tőzsde 1929-es összeomlását követő világválság még keményebben sújtott le Németországra, miután 1931 szeptemberében Nagy-Britannia és más államok letértek az aranyalaprendszerről. Egy újabb hiperinflációtól való félelem arra kényszerítette Brüning kancellár kormányát, hogy fenntartsák a német márka és az arany ára közti kapcsolatot, túlságosan felértékelve így a pénzüket. Az amerikai kölcsönök leálltak, a protekcionizmus ellehetetlenítette a német kiviteli piacot. Mindez tömeges munkanélküliséghez vezetett, ami drámai módon növelte a radikális megoldásokat hirdető demagógiák népszerűségét.

A kapitalizmus válsága felgyorsította a liberális demokrácia krízisét is, ami sok európai államban meggyengült az arányos képviseleti rendszer elaprózó hatása miatt. A három kontinentális birodalom 1918-as összeomlását követően létrejött parlamentáris rendszerek nagy része képtelen volt versenybe szállni a polgári törekvésekkel. A régi birodalmi rezsimek idején viszonylagos békében élő etnikai kisebbségeket most a nemzeti tisztaság eszméi fenyegették.

Az orosz forradalom és a Magyarországon, Finnországban, a balti államokban és Németországban lezajlott egyéb polgárháborúk pusztításának friss emlékei nagymértékben felgyorsították a politikai polarizálódás folyamatát. A félelem és a gyűlölet bármikor önmagát beteljesítő próféciává változtathatta a gyújtó hatású retorikát, ahogy azt a spanyolországi események hamarosan meg is mutatták. Különféle manicheista alternatívákkal próbálták megbontani a kompromisszumon alapuló demokrata centrizmust. Ebben az új kollektivista korban a jobb- és a baloldal gondolkodói, valamint az I. világháború elkeseredett veteránjai számára is egyaránt kiemelkedően hősiesnek tűntek az erőszakos megoldások. A pénzügyi katasztrófa küszöbén hirtelen a tekintélyelvű állam vált természetes és modern rendszerré Európa nagy részében, ez lett a válasz a pártviszályokra.

1930 szeptemberében a Nemzetiszocialista Párt szavazati aránya 2,5-ről 18,3 százalékra ugrott. A németországi konzervatív jobboldal, ami nem igazán tisztelte a demokráciát, gyakorlatilag megsemmisítette a Weimari Köztársaságot, és ezzel kinyitotta az ajtót Hitler számára. Súlyosan alábecsülték Hitler könyörtelenségét, azt gondolták, populista bábként használhatják, hogy hirdessék az általuk elképzelt Németországról alkotott képüket. Ő azonban pontosan tudta, mit akar, ellentétben támogatóival. 1933. január 30-án Hitlert kancellárrá választották, és gyors ütemben elkezdte eltakarítani potenciális politikai ellenfeleit.

Németország eljövendő áldozatainak tragédiája, hogy a rendre és elismerésre vágyó lakosság legnagyobb része lelkesen követte a világ valaha élt legkönyörtelenebb bűnözőjét. Hitler a legrosszabb ösztöneiknek hízelgett: a megvetésüknek, az intoleranciájuknak, az arroganciájuknak, és ami a legveszélyesebb volt mind közül: a faji felsőbbrendűségüknek. Ami kevés hit maradt a Reichtsstaat, a törvények tiszteletén alapuló társadalom iránt, az is összeomlott Hitler előtt, aki ragaszkodott hozzá, hogy az igazságügyi rendszer az új rendet szolgálja. A közintézményeket – a bíróságokat, egyetemeket, a vezérkart és a sajtót – mind az új rezsimhez igazították. Az ellenfelek reménytelen elszigeteltségben találták magukat, és a szülőhaza új definíciói szerint árulóknak bélyegezték őket; nemcsak a rezsim, hanem mindenki más is, aki támogatta azt. A Gestapo Sztálin saját titkosrendőrségétől, az NKVD-től eltérően meglepően passzívnak bizonyult. A letartóztatások többségét azért foganatosították, mert az emberek elkezdték feljelentgetni honfitársaikat.4

A hagyományos apolitikusságára büszke tisztikart szintén sikerült körüludvarolni a kibővített haderő és a nagyarányú újrafegyverkezés ígéretével, bár a katonák nem sokra becsülték a vulgáris, rosszul öltözött kérőt. A hatalom színe előtt kéz a kézben járt az opportunizmus és a gyávaság. A tizenkilencedik századi kancellár, Otto von Bismarck egyszer azt mondta, a morális bátorság a németek ritka erénye, de azonnal megfeledkeznek róla, amint egyenruhát öltenek.5 A nácik nem meglepő módon mindenkit egyenruhába akartak öltöztetni, még a gyermekeket is.

Hitler legnagyobb tehetsége ellenfelei gyengeségeinek észrevételében és kiaknázásában rejlett. A német baloldal megoszlott a kommunista párt és a szociáldemokraták között, így ők nem jelentettek valódi fenyegetést. Hitler könnyedén kimanőverezte a konzervatívokat is, akik naiv önteltségükben azt gondolták, képesek lesznek őt irányítani. Amint otthon megszilárdította hatalmát néhány rendelettel és tömeges bebörtönzésekkel, figyelmét a versailles-i szerződés felbontására összpontosította. 1935-ben újra elrendelték a sorozást, a britek pedig beleegyeztek a német haditengerészet és a Luftwaffe kibővítésébe. Nagy-Britannia és Franciaország nem tiltakozott komolyabban a felgyorsult újrafegyverkezési program ellen sem.

1936 márciusában a német csapatok újra megszállták a Rajna-vidéket – ez volt a versailles-i és locarnói szerződések első nyílt megsértése. Ezzel gyakorlatilag arcul csapták a franciákat, akik egy évtizeddel korábban ott állomásoztak, és Németországban mindenki Hitlert éltette, még azok is, akik nem rá szavaztak. A nép támogatása, valamint az erőtlen angol–francia reagálás hatására Hitler tovább ment ezen az úton. Egymaga helyreállította a német büszkeséget, miközben az újrafegyverkezés még nagyra becsült közmunkaprogramjánál is nagyobb mértékben csökkentette a munkanélküliséget. A nácik brutalitása és a szabadság elvesztése a legtöbb német számára megfizethető árnak bizonyult.

Hitler erőszakos térítése fokozatosan, lépésről lépésre fosztotta meg az államot minden emberi értékétől. Sehol nem látszott ez jobban, mint a zsidók üldözésében, ami szakaszosan zajlott az egész országban. Ám a közhiedelemmel ellentétben az utasítások gyakrabban érkeztek a náci párttól, mint felülről. Hitler apokaliptikus kirohanásai a zsidók ellen nem jelentette feltétlenül azt, hogy már ekkor döntött a „végső megoldásról”, vagyis a fizikai megsemmisítésről. Megelégedett annyival, hogy engedélyezte az SA (Sturmabteilung) rohamosztagosainak a zsidók és üzleteik megtámadását, valamint értékeik elkobzását, hogy ezzel elégítse ki az emberek mohóságát, irigységét és megvetését. A náci politika ebben a szakaszban azt tűzte ki célul, hogy megfossza a zsidókat emberi jogaiktól és vagyonuktól, majd megszégyenítéssel és zaklatással arra kényszerítse őket, hogy elhagyják Németországot. „A zsidóknak távozniuk kell Németországból, sőt egész Európából – mondta Hitler propagandaminiszterének, Joseph Goebbelsnek 1937. november 30-án. – Ez időbe kerül, de mindenképpen meg fog történni.”6

Hitler programja, amivel Németországot Európa uralkodó hatalmává akarta tenni, egyértelműen megtalálható a Mein Kampfban – az önéletrajzot és politikai manifesztumot 1925-ben jelentették meg. Először egyesíteni akarta Németországot és Ausztriát, majd a befolyása alá vonni a Reich határain kívül élő németeket. „Az azonos vérből származó embereknek ugyanabban a birodalomban kell élniük” – jelentette ki.7 Csak ha ezt sikerül elérnie, akkor lesz a német népnek „morális joga idegen területek szerzésére. Akkor az eke lesz a kard, és a háború könnyei megteremtik a kenyeret az utánunk következő generációknak.”.

Agresszív politikáját már az első oldalon nyilvánvalóvá tette. Bár minden német párnak kötelező jelleggel be kellett szereznie egy példányt a házasság idejére, nem sokan vették komolyan harcias jövendöléseit. Sokkal jobban hittek gyakran hangoztatott, kedvenc kijelentésének, miszerint nem akar háborút. Hitler bátor kiállása az erőtlen britekkel és franciákkal szemben megerősítette abbéli reményeiket, hogy minden célját elérheti komolyabb konfliktusok nélkül is. Nem ismerték fel, hogy a túlpörgetett német gazdaság, valamint Hitler eltökéltsége, hogy kihasználja az ország fegyverkezési előnyét, gyakorlatilag azt jelenti, hogy a szomszédos országok inváziója hamarosan nagyon is valóságossá válik.

Hitler nem elégedett meg annyival, hogy pusztán a versailles-i szerződés után elveszített területeket szállja meg újra. Megvetette az ilyen félmegoldásokat. Fortyogott benne a türelmetlenség, úgy vélte, nem fog annyi ideig élni, hogy valóra válthassa a Németország egyeduralmáról szőtt álmait. Egész Közép-Európát akarta, valamint Oroszországot a Volga vonaláig, egy német Lebensraumot, amely biztosítja Németország önellátóvá válását és nagyhatalmi pozícióját. Álmát a leigázott keleti területekről tovább bátorította az 1918-as rövid megszállás, amikor elfoglalták a balti államokat, valamint Belorusszia, Ukrajna és Dél-Oroszország egy részét egészen a Don partján fekvő Rosztovig. Ezt követte az 1918-as breszt-litovszki béke, Németország saját Diktatja az éppen alakuló szovjet rezsimnek. Ukrajna „kenyereskosara” különösen érdekelte a németeket, miután az I. világháborúban a brit blokád miatt hosszú éhezésre kényszerültek. Hitler eltökélt szándéka volt, hogy ezúttal elkerüli a németeket 1918-ban sújtó demoralizációt, ami végül a forradalomhoz és az összeomláshoz vezetett. Ezúttal majd másoknak kell éhezniük. Ám a Lebensraum terv fő célja az volt, hogy megszerezzék a keleti olajmezőket. A Reich még békeidőben is importálta kőolajkészletei 85%-át, és ez lehetett Németország Achilles-sarka egy esetleges háborúban.

A keleti kolóniák tűntek a legjobbaknak az önellátó gazdaság eléréséhez, Hitler ambíciói azonban jóval messzebbre mutattak, mint a többi nacionalistáé. Szociáldarwinista felfogásával összhangban – miszerint a nemzetek léte küzdelem a faji felsőbbrendűségért – drámai mértékben le akarta apasztani a szláv populációt részben kiéheztetéssel, részben a túlélők jobbágysorba vetésével, a hajdani helótákhoz hasonlóan.

Belépése az 1936-os spanyol polgárháborúba korántsem volt olyan opportunista döntés, mint azt sokan feltételezik. Meg volt győződve róla, hogy egy bolsevik Spanyolország Franciaország baloldali kormányával karöltve stratégiai fenyegetést jelent Németországra nyugat felől, miközben keleten ott van Sztálin Szovjetuniója. Ismét sikerült kihasználnia a demokráciák viszolygását a háborúktól. A britek attól féltek, hogy a spanyolországi konfliktus egy újabb európai háború kirobbanásáig eszkalálódhat, míg a népfront új kormánya Franciaországban nem mert egyedül cselekedni. Ez lehetővé tette, hogy Németország vérlázító módon katonai támogatást nyújtson Francisco Franco tábornok nacionalistáinak új repülőgépek és kidolgozott taktikák formájában. A spanyol polgárháború Hitlert és Benito Mussolinit is közelebb hozta egymáshoz, mert az olasz fasiszta kormányzat „önkénteseket” küldött harcolni a nacionalisták oldalán. Ám Mussolini a Földközi-tenger vidékével kapcsolatos ambíciói és hencegése ellenére aggódva figyelte Hitlert, aki felborítani készült a status quót. Az olasz nép sem katonai, sem pszichológiai szempontból nem állt készen egy európai háborúra.

Hitler nagyon szeretett volna szövetségeseket találni a Szovjetunió elleni közelgő háborúhoz, ezért 1936 novemberében aláírta az antikomintern paktumot Japánnal. Japán a tizenkilencedik század utolsó évtizedében kezdte hódító terjeszkedését a Távol-Keleten. A japán hadsereg a kínai császári rezsim rothadását kihasználva benyomult Mandzsúriába, elfoglalta Tajvant és megszállta Koreát. A cári Oroszország 1904–5-ös háborúban elszenvedett veresége után Japán lett a legjelentősebb katonai hatalom a régióban. A Wall Street összeomlása és a világválság hatásai miatt az országban egyre erősebbé vált a Nyugat-ellenesség. A mind nacionalistább nézeteket valló tisztikar ugyanúgy tekintett Mandzsúriára és Kínára, mint a nácik a Szovjetunióra: hatalmas földterület, ahová le lehet telepíteni az embereket, akik majd ellátják az anyaországot.

A kínai–japán konfliktus hosszú ideig hiányzó darabka volt a II. világháború mozaikjában. Jóval az európai harcok kitörése előtt kezdődött, de a Kínában zajló háborút gyakran teljesen különálló eseményként kezelik, holott ez volt a japán haderők legnagyobb arányú bevetése a Távol-Keleten. Ráadásul az amerikaiak és a Szovjetunió és szerephez jutottak benne.

1931 szeptemberében a japán hadsereg jóvoltából sor került az úgynevezett „mukdeni incidensre”, aminek során felrobbantottak egy vasútvonalat, hogy ezzel indokolhassák Mandzsúria egészének megszállását. Az egész körzetet élelmiszergyártásra akarták berendezni, mivel saját mezőgazdaságuk katasztrofális szinten állt. A Mandzsukuo névre keresztelt területen bábkormányt állítottak fel, az élén Henry Pu Jivel, az elűzött császárral. A tokiói polgári kormányzat – bár a tisztikar tagjai megvetéssel tekintettek rá – kötelességének érezte támogatni a hadsereget. A genfi Népszövetség ugyanakkor elutasította Kína követelését a Japán elleni szankciók bevezetésére. A japán telepesek, főként földművesek a kormány ösztökélésére beözönlöttek földet foglalni. „Egymillió háztartást” akartak létrehozni az elkövetkező húsz évben. Japán ezzel a lépésével diplomáciailag teljesen elszigetelődött, de az egész ország a diadalt ünnepelte. Ez jelezte egy sorsdöntő folyamat kezdetét mind külföldi terjeszkedésben, mind a katonai befolyás növekedésében a tokiói kormányzaton belül.

Egy sokkal militánsabb beállítottságú kormány vette át a hatalmat, és a mandzsúriai Kvantung hadsereg szinte Peking kapujáig kiterjesztette befolyását. Csang Kaj-sek nankingi Kuomintang-kormánya kénytelen volt visszavonni erőit. Csang Szun Jat-szen utódjának mondta magát, aki nyugati típusú demokráciát akart bevezetni az országban, de valójában csak egy főparancsnok volt a hadurak felett.

A japán hadsereg már a szovjet szomszédot méregette északon, illetve délre, a Csendes-óceán partvidékére tekingetett. Első számú célpontjai Nagy-Britannia, Franciaország és Hollandia távol-keleti gyarmatai voltak, valamint a holland kelet-indiai olajmezők. A kényelmetlen kínai egyensúlyi helyzet hirtelen tört meg 1937. július 7-én, a Peking melletti Marco Polo hídnál kirobbantott provokációban. A császári hadsereg tokiói képviselői biztosították Hirohito császárt, hogy Kínát néhány hónap alatt térdre lehet kényszeríteni. Erősítést küldtek át a kontinensre, és kegyetlen hadjárat vette kezdetét, amit még tovább tüzelt néhány japán civil lemészárlása. A császári hadsereg mozgásba lendült, de a kínai–japán konfliktus nem ért véget olyan gyors diadallal, mint ahogy a tokiói tábornokok várták. A támadók erőszakossága még nagyobb elszántságra sarkallta a védőket. Hitler nem tanult ebből a leckéből, amikor négy évvel később lerohanta a Szovjetuniót.

Néhány nyugati a spanyol polgárháború ázsiai megfelelőjét látta a kínai–japán konfliktusban. Robert Capa, Ernest Hemingway, W. H. Auden és Christopher Isherwood, a filmkészítő Joris Ivens és számos újságíró ellátogattak oda, hogy együttérzésükről és támogatásukról biztosítsák a kínaiakat. A baloldaliak közül is elmentek néhányan a kínai kommunisták jenani parancsnokságára, hogy Mao Ce-tung mellé álljanak, bár Sztálin Csang Kaj-seket és pártját, a Kuomintangot támogatta. Ám sem a brit, sem az amerikai kormány nem tett gyakorlati lépéseket.

Neville Chamberlain kormánya a brit lakosság nagy részéhez hasonlóan felkészült, hogy együtt éljen az újjáéledt, újra felfegyverkezett Németországgal. Sok konzervatív a nácikat a bolsevizmus elleni védősáncnak tekintette. Chamberlain, Birmingham korábbi polgármestere régi vágású, feddhetetlen jellemű úriember volt, és elkövette azt a hibát, hogy más államfőkről is ugyanezt gondolta. Jó munkát végzett miniszterként és hatékonyan vezette az államkincstárat, de a külpolitikáról és a honvédelemről semmit sem tudott. Keménygallérjával, edwardi bajuszával és összecsavart esernyőjével tökéletesen súlytalanná vált, amikor találkozott a náci rezsim precíz könyörtelenségével.

Mások, még a baloldali szimpatizánsok is vonakodtak konfrontálódni Hitler rezsimjével, mert továbbra is meg voltak győződve róla, hogy a versailles-i konferencián tisztességtelen módon bántak Németországgal. Hitlernek azzal a vágyával sem tudtak vitába szállni, hogy a Reich határain belül akarja tudni a közeli német kisebbségeket – például a csehszlovákiai Szudétaföldön élőket. És ami a legfontosabb, Nagy-Britannia és Franciaország egyaránt irtózott egy újabb európai háború lehetőségétől. Ausztria 1938. márciusi annektálása megfizethető árnak tűnt a világbékéért, különösen, mivel az osztrákok többsége 1918-ban az Anschluss, az egyesítés mellett tette le a voksát, és húsz évvel később örömmel fogadták a náci hatalomátvételt. Az osztrákok még a háború után is azt állították, semmi nem igaz abból, hogy ők voltak Hitler első áldozatai.

Hitler úgy döntött, októberben Csehszlovákiát is megszállja.8 Az akciót az utánra időzítették, hogy a német földművesek betakarítják a gabonát, mert a miniszterek aggódtak a nemzetközi élelmiszerellátás válsága miatt. Ám Hitler legnagyobb bosszúságára Chamberlain és francia miniszterelnöktársa, Édouard Daladier a szeptemberi müncheni megbeszélésen a béke megőrzésének reményében felajánlották neki a Szudétaföldet. Ez megfosztotta Hitlert a háborújától, viszont lehetővé tette, hogy harc nélkül foglalja el az egész országot. Chamberlain akkor is óriási hibát követett el, amikor nem volt hajlandó konzultálni Sztálinnal. Ez befolyásolta a szovjet diktátort döntésében a rá következő augusztusban, amikor beleegyezett a paktumba a náci Németországgal. Chamberlain – akárcsak később Franklin D. Roosevelt – hamis magabiztossággal úgy hitte, egyedül is képes lesz meggyőzni Hitlert, hogy saját érdeke is jó kapcsolatot ápolni a nyugati szövetségesekkel.

Néhány történész azt állítja, ha Nagy-Britannia és Franciaország 1938 őszén felkészült volna a harcra, az események egészen másként alakulnak. Német szemszögből ez bizonyosan így van, ám sem a britek, sem a franciák nem álltak készen pszichológiailag egy háborúra, főként mert a politikusok, a diplomaták és a sajtó félretájékoztatták őket. Aki megpróbált figyelmeztetni Hitler terveire – például Winston Churchill –, azt egyszerűen vészmadárnak bélyegezték.

A szemek csak novemberben nyíltak fel, akkor vették észre Hitler rezsimjének valódi teveit. Amikor egy fiatal lengyel zsidó megölt egy német követségi tisztviselőt Párizsban, a náci rohamosztagosok megindították pogromjukat, ami a boltok betört kirakatüvegei után Kristallnacht (Kristályéjszaka) néven vált ismertté. Azon az őszön a háború felhői gyülekeztek Csehszlovákia fölött, a náci párton belül „vad energiák” kavarogtak.9 Az SA rohamosztagosai zsinagógákat gyújtottak fel, zsidókat támadtak és öltek meg, kirakatokat törtek be – még Göring is panaszkodott, mert a Belgiumból hozatott új üvegtáblák nagyon sokba kerültek. A német átlagemberek közül sokan megdöbbentek, de a zsidók elszigetelését célzó náci politika hamarosan sikerrel járt, és a polgárok többségét sikerült rávenni, hogy közömbösen tekintsenek a zsidók sorsára. Sokakat csábított a könnyű zsákmány lehetősége, az elhagyott lakások kifosztása, a zsidó üzletek „árjásítása”. A nácik különösen ravasz módon jártak el, egyre több és több embert tettek cinkostársukká.

Csehszlovákia teljes bekebelezése 1939 augusztusában – a müncheni egyezmény durva megsértése – végre bizonyította, hogy Hitler sokszor hangoztatott törekvése, miszerint a Reich határain belül szeretné tudni az etnikai németeket, nem több üres kifogásnál a területszerzésre. A brit felháborodás arra késztette Chamberlaint, hogy garanciát nyújtson Lengyelországnak figyelmeztetésként Hitlernek a további terjeszkedést illetően.

Hitler később arra panaszkodott, hogy nem tudta megindítani a háborúját 1938-ban, mert „a britek és a franciák Münchenben az összes követelésemet elfogadták”.10 1939 tavaszán ezekkel a szavakkal fejezte ki türelmetlenségét a román külügyminiszternek: „Ötvenéves vagyok. Inkább vívnék háborút most, mint ötvenöt vagy hatvanévesen.”11

Hitler tehát elárulta, hogy célját, az európai dominanciát még saját életében szeretné elérni, de nem számított rá, hogy sokáig fog élni. Megszállott önteltségében nem bízott benne, hogy bárki más képes lenne véghezvinni tervét. Pótolhatatlannak gondolta magát, és közölte tábornokaival, hogy a Reich sorsa egyedül tőle függ. A náci pártot és a kaotikus kormányzati rendszert nem arra találták ki, hogy stabilitást és folytonosságot biztosítson. Hitler retorikája az „ezeréves Reich”-ről felfedett egy jelentős pszichológiai ellentmondást a megrögzött agglegényről, aki perverz büszkeséget talált abban, hogy genetikai végállomás lehet, miközben egészségtelen elragadtatással tekintett az öngyilkosságra.

1939. január 30-án, hatalomra kerülésének hatodik évében Hitler fontos beszédet mondott a Reichstag képviselőinek.12 Beleszőtte végzetes „próféciáját”, amire ő és követői a „végső megoldásban” később is gyakran visszautaltak. Kijelentette, hogy a zsidók nevettek azon a jóslatán, miszerint egyszer ő fogja vezetni Németországot, „és megoldást talál a zsidó problémára”. Azután azt mondta: „Ma ismét próféta leszek: ha a nemzetközi zsidóság Európában és azon kívül sikerrel taszítja a világot egy újabb háborúba, a végeredmény nem a Föld bolsevizálódása és ezáltal a zsidók győzelme lesz, hanem a zsidó faj teljes pusztulása Európában.” Az ok és okozat e lélegzetelállítóan pimasz keverése alkotta Hitler megszállott hazugságainak és önáltatásának gerincét.

Bár Hitler készült a háborúra, és akarta a háborút Csehszlovákiával, még mindig nem értette, hogy miért változott a britek hozzáállása olyan hirtelen megengedőből elutasítóra. Továbbra is arra készült, hogy a későbbiekben megtámadja Franciaországot és Nagy-Britanniát, de ő akarta megválasztani az időpontot. A náci terv az I. világháború keserű tapasztalatain okulva a konfliktusok elkülönítésére épített, hogy soha ne kelljen egy időben egynél több fronton harcolni.

Hitler meglepődése a brit reakción megmutatja, hogy ez az autodidakta elme mennyire rosszul értelmezte a világtörténelmet. A tizennyolcadik század óta a britek részvállalása szinte az összes európai konfliktusban magyarázatot adhatott volna neki a Chamberlain-kormányzat új politikájára. A változásnak semmi köze nem volt az ideológiához vagy idealizmushoz. Nagy-Britannia nem készült fel rá, hogy szembeszálljon a fasizmussal vagy antiszemitizmussal, még ha a morális aspektus a későbbiekben hasznos eszközévé is vált a nemzeti propagandának. Az ok a tradicionális stratégiában rejlett. Csehszlovákia ellenséges megszállása egyértelműen megmutatta, hogy Hitler uralni akarja Európát. Ez veszélyt jelentett a status quóra, amit még a meggyengült és kevéssé harcias Nagy-Britannia sem nézhetett jó szemmel. Hitler ráadásul súlyosan alábecsülte Chamberlain iránta érzett haragját, amiért Münchenben olyan csúnyán rászedte. Duff Cooper, akinek Csehszlovákia elárulása miatt le kellett mondani az Admiralitás Első Lordjának tisztéről, azt írta, Chamberlain „Birminghamben soha nem találkozott senkivel, aki akár csak a legkisebb mértékben is hasonlított volna Adolf Hitlerre. Birminghamben soha, senki nem szegte meg a polgármesternek tett ígéretét.”.13

Hitler szándékai addigra megdöbbentően világossá váltak, és az 1939 augusztusában Sztálinnal kötött paktum azt is egyértelművé tette, hogy Lengyelország lesz a következő áldozata. „Az államhatárokat emberek alkották és emberek is változtatják meg” – írta a Mein Kampfban. Utólag visszatekintve a versailles-i szerződés fényében talán úgy tűnhet, a háború elkerülhetetlen volt, de a történelemben semmi nincs előre megírva. Az I. világháború kétségtelenül instabil határvidékeket és egész Európára kiterjedő feszültséget idézett elő. Ám ahhoz sem fér kétség, hogy ennek az új, sokkal félelmetesebb tűzvésznek, ami az egész világot elborítva milliókat emésztett el (végül őt magát is), Adolf Hitler volt a kiagyalója. Ennek ellenére érdekes paradoxon, hogy a II. világháború első összecsapására – ahol Jang Kjoung Dzsongot is elfogták – a Távol-Keleten került sor.

1.

A háború kitörése

1939. JÚNIUS–AUGUSZTUS

1939. június 1-jén az alacsony, köpcös lovassági parancsnokot, Georgij Zsukovot sürgősen Moszkvába hívatták.1 Sztálin 1937-ben kezdte meg a Vörös Hadseregben a tisztogatást, és a folyamat azóta is tartott, így Zsukov, akit egy alkalommal már megvádoltak, feltételezte, hogy a „nép ellenségének” bélyegezték. A következő lépésben valószínűleg bekerül Lavrentyij Berija „húsdarálójába”, ahogy az NKVD vallatórendszerét akkoriban nevezték.

A „nagy terror” paranoiájában a főtisztek az elsők között voltak, akiket lelőttek mint trockista-fasiszta kémeket. Körülbelül 30 000 embert tartóztattak le. A legmagasabb rangúakat és beosztásúakat kivégezték, a többséget megkínozták és képtelen vallomásokra kényszerítették. Zsukovnak több közeli ismerőse is akadt az áldozatok között, ezért a börtönre készülve mindig összecsomagolva tartotta a holmiját, immár két esztendeje. Mivel már hosszú ideje számított erre a pillanatra, a búcsúlevelet rég megírta a feleségének. „Egyetlen kérésem van hozzád – írta. – Ne add át magad a gyásznak, maradj erős, és próbáld méltósággal, becsülettel viselni ezt a kellemetlen különválást.”2

Ám amikor Zsukov vonata másnap megérkezett Moszkvába, nem tartóztatták le és nem vitték a Ljubljanka börtönbe. Utasították, hogy jelentkezzen a Kremlben Sztálin régi polgárháborús harcostársánál az 1. lovassági hadseregből, Kliment Vorosilov marsallnál, aki akkor már honvédelmi népbiztosként szolgált. A tisztogatás során ez az „átlagos, arctalan, szerény intellektusú” katona azzal erősítette meg pozícióját, hogy fanatikus módon állította félre a legtehetségesebb parancsnokokat.3 Nyikita Hruscsov később a maga egyszerű közvetlenségével „a hadsereg legnagyobb szarházijának” nevezte.4

Zsukov megtudta, hogy a szovjet csatlós államnak számító Külső-Mongóliába kell repülnie, ahol átveszi a Vörös Hadsereg és a mongol haderő egységeiből álló 57. különleges hadtest parancsnokságát, és meghátrálásra készteti a Japán Császári Hadsereget. Sztálin dühöngött, mert a helyi parancsnok semmilyen eredményt nem ért el. Mivel Hitler nyugatról háborúval fenyegetett, véget akart vetni a Mandzsukuo bábállamából érkező japán provokációnak. Az Oroszország és Japán közötti rivalizálás még a cári időkbe nyúlt vissza, és a szovjet rezsim nem felejtette el az 1905-ös megszégyenítő vereséget. Sztálin ideje alatt jelentős mértékben megerősítették a Távol-Keletet.

A japán hadsereg a bolsevik fenyegetés megszállottjává vált. Mióta 1936-ban Németország és Japán aláírta az antikomintern paktumot, a mongol határvidéken egyre fokozódott a feszültség a Vörös Hadsereg határvédelmi egységei és a japán Kvantung hadsereg között. A viszályt 1937-ben tovább szította néhány kisebb csetepaté, valamint egy nagyobb 1938-ban – ez volt a Csangkufeng-incidens a Haszan-tónál, Vlagyivosztoktól 110 kilométerre délnyugatra.5

A japánok dühösek voltak, amiért a Szovjetunió nem csak gazdaságilag, de T–26-os harckocsikkal, népes tanácsadói stábbal és „önkéntes” légi századokkal is támogatta Kínát. A Kvantung hadsereg vezetőit mindjobban bosszantotta Hirohito császár vonakodása, aki 1938 augusztusában nem engedélyezte, hogy nagy erőkkel reagáljanak a szovjet fenyegetésre. Arroganciájuk azon a téves feltételezésen alapult, hogy a Szovjetunió nem fog visszatámadni. A parancsnokok csak saját érdekeiket nézték. Egy kisebb konfliktus a Szovjetunióval arra késztette volna Tokiót, hogy csökkentés helyett növelje a Kvantung hadsereg létszámát. Attól féltek, hogy bizonyos egységeiket átirányíthatják délre, a Csang Kaj-sek kínai nacionalistái elleni háborúba.

A Kvantung vezetősége a tokiói császári vezérkarban is élvezett bizonyos mértékű támogatást. A haditengerészet és a civil politikusok azonban aggodalmukat fejezték ki. Nyugtalanította őket, hogy a náci Németország arra akarja rávenni Japánt, hogy a Szovjetuniót tekintsék fő ellenségüknek. Nem akartak belebonyolódni egy északi háborúba a mongol és szibériai határ mentén. Ez a megosztottság erőtlenné tette Konoe Fumimaro herceg kormányát. A vita hevessége a kormányzat felső köreiben és a vezérkarnál nem csökkent, miközben látszott az európai háború elkerülhetetlensége. A hadsereg és a szélsőjobboldali csoportok gyakran eltúlozva közvetítették az északi határ menti konfliktusokat. A Kvantung hadsereg végül Tokió tájékoztatása nélkül olyan utasítást kapott, ami engedélyezte a helyi parancsnoknak, hogy saját belátása szerint intézkedjen az elkövetők ellen. Mindezt a jól ismert „harctéri kezdeményezés” címszó alatt adták el, ami azt eredményezte, hogy a hadsereg biztonsági okokból csapatokat mozgathatott saját hadszínterén belül anélkül, hogy konzultált volna a császári vezérkarral.6

A Nomonhan-incidens, amire a Szovjetunióban később halhin-goli csataként emlékeztek az ottani folyó miatt, 1939. május 12-én vette kezdetét. Egy mongol lovassági ezred átkelt a Halhin-Golon, hogy apró, bozontos lovaik legelni tudjanak a nyílt sztyeppén. Utána húsz kilométerrel eltávolodtak a japánok által határnak tekintett folyótól, és bevonultak Nomonhanba, melyet a Mongol Népköztársaság saját határfalujának tartott. A Kvantung hadsereg mandzsúriai erői visszaszorították őket a Halhin-Golig, ahol is a mongolok ellentámadást indítottak. Az elkövetkező két hétben egymást érték a kisebb összecsapások. A Vörös Hadsereg felvonultatta az erősítést. Május 28-án a szovjet és mongol erők megsemmisítettek egy 200 fős japán egységet néhány ósdi páncélautóval együtt. Június közepén a Vörös Hadsereg bombázói több településre is lecsaptak, a szárazföldi erők pedig előrenyomultak Nomonhan felé.

A helyzet gyorsan eszkalálódott. A Vörös Hadsereg helyszíni egységeit megerősítették a transzbajkáli katonai körzet csapataival, mivel Zsukov ezt kérte június 5-i megérkezését követően. A szovjet erők legfőbb problémája az volt, hogy a legközelebbi vasútvonaltól 650 kilométerre kellett tevékenykedniük, ami hatalmas logisztikai erőfeszítést igényelt. A teherautók olyan rossz földutakon voltak kénytelenek menni, hogy egyetlen oda-vissza út öt napot vett igénybe. Ez a jelentős nehézség azonban elaltatta a japánokat, akik jóval alábecsülték Zsukov csapatainak harcértékét.

Előreküldték Nomonhanhoz Komacubara Micsitaro altábornagy 23. hadosztályát, valamint a 7. hadosztály egy részét. A Kvantung hadsereg fokozott légtéri jelenlétet kért a csapatok támogatására, ez azonban aggodalmat keltett Tokióban. A császári vezérkar parancsban tiltotta a megtorló csapásokat, és közölte, hogy odaküldenek egy tisztet, aki majd jelent nekik a helyzetről. Ez a hír arra ösztönözte a Kvantung parancsnokait, hogy minél gyorsabban befejezzék a műveletet, mielőtt még leállítják őket. Június 27-én reggel bevetették légi századaikat a Külső-Mongóliában lévő szovjet bázisok ellen. A tokiói vezérkar dühöngött, és parancsban tiltott meg minden további légi tevékenységet.

Július 1-je éjszakáján a japánok átözönlöttek a Halhin-Golon és megszereztek egy stratégiai jelentőségű magaslatot, ahonnan fenyegethették a szovjetek szárnyát. Zsukov azonban három napig tartó, heves harcok közepette visszaszorította őket a folyó túlsó partjára, miután páncélosaival ellentámadást indított. Azután megszállta a keleti part egy részét, és belekezdett a nagy átverésbe, amit a Vörös Hadseregnél maszkirovkának hívtak.7 Miközben Zsukov titokban nagyszabású offenzívára készült, csapatai úgy tettek, mintha statikus védelmi vonalat építenének ki. Rosszul kódolt üzenetekben még több építőanyagot kért a bunkerekhez, és hangszórókon át közvetítették a cölöpverő gépek zaját, „Mit kell tudnia a szovjet katonának védekező harcban” című szórólapokat osztogattak nagy számban, hogy néhány biztosan az ellenség kezébe kerüljön. Zsukov a sötétség leple alatt újabb páncélos tartalékokat hozott előre és gondosan elrejtette őket. A teherautók kimerült sofőrjei folyamatosan hordták a vasúttól az offenzívához szükséges készleteket a borzalmas állapotú utakon.

Július 23-án a japánok újabb frontális támadást indítottak, de nem sikerült áttörniük a szovjet vonalat. Saját utánpótlási problémáik miatt várniuk kellett a harmadik támadással. Nem figyeltek fel rá, hogy Zsukov hadereje időközben 58 000 főre duzzadt közel 500 harckocsival és 250 repülőgéppel.

Augusztus 20-án vasárnap, reggel 05:45-kor Zsukov megindította meglepetésszerű támadását, először egy három órán át tartó tüzérségi bombázással, majd harckocsikkal és repülőgépekkel, gyalogsággal és lovassággal. Tikkasztó hőség volt. A hőmérséklet 40 fok fölé emelkedett, a géppuskák és a lövegek a beszámolók szerint beragadtak, a robbanások füstje és pora beterítette az egész harcmezőt.

Míg a három lövészhadosztályból és egy ejtőernyős dandárból álló szovjet gyalogság középen próbálta legyűrni a japán derékhadat, Zsukov három páncélosdandárjával és egy mongol lovassági hadosztállyal átkaroló manőverbe kezdett. A Halhin-Gol egyik mellékfolyójának gázlóján átkelő harckocsik között T–26-osok is voltak – ez a típus már a spanyol polgárháborúban is harcolt a köztársaságiak oldalán –, valamint sokkal gyorsabb prototípusok, melyekből később kifejlesztették a T–34-est, a II. világháború leghatékonyabb páncélosát. Az elavult japán harckocsiknak esélyük sem lehetett, mivel nem szerelték fel őket páncéltörő lőszerrel.8

A japán gyalogság annak ellenére, hogy nem rendelkezett hatékony páncéltörő fegyverekkel, makacs elkeseredettséggel küzdött. Szadakadzsi hadnagy szamurájkardjával a kezében rohant rá egy harckocsira, de lekaszálták. A japán katonák földbunkereikből harcoltak és súlyos veszteségeket okoztak a támadóknak, akiknek időnként lángszórós harckocsikat kellett hívniuk, hogy kifüstöljék őket. Zsukovot nem keserítették el saját veszteségei. Amikor a Transzbajkáli Front parancsnoka előrejött megszemlélni a csatát, és azt javasolta, hogy egy időre állítsák le az offenzívát, Zsukov röviden összefoglalta a helyzetet felettesének. Ha megállítják, majd újraindítják a támadást, érvelt, a szovjet veszteségek tízszer akkorák lesznek „a tétovázásunk miatt”.9

Bár a japánok elhatározták, hogy soha nem adják meg magukat, a Kvantung hadsereg elavult taktikája és fegyverzete végül megszégyenítő vereséget eredményezett. Komacubara haderejét bekerítették, és szinte teljes egészében megsemmisítették az elhúzódó mészárlásban, a veszteség elérte a 61 000 főt. A Vörös Hadsereg vesztesége 7974 halott és 15 251 sebesült volt.10 Augusztus 31-én reggelre a csata véget ért. Ez idő alatt Moszkvában aláírták a náci–szovjet paktumot, és a német csapatok felsorakoztak a lengyel határ mentén, készen rá, hogy kirobbantsák az európai háborút. Az elszigetelt, szórványos harcok egészen szeptember közepéig tartottak, de Sztálin végül az európai helyzetre való tekintettel úgy döntött, elfogadja a japán fegyverszüneti ajánlatot.

Zsukov, aki letartóztatástól tartva érkezett Moszkvába, újra visszatérve Sztálin kezéből vehette át a Szovjetunió Hősének járó aranycsillagot. Első győzelme, egy fényes pont a Vörös Hadsereg kétségbeesett időszakában messzemenő következményekkel járt. A japánokat megrázta a váratlan vereség, míg kínai ellenségeik, nacionalisták és kommunisták egyaránt felbátorodtak. Tokióban az „északi csapás” háborúpárti hívei háttérbe szorultak, míg a „déli csapás” pártolói, élükön a haditengerészettel új erőre kaptak. 1941 áprilisában – Berlin legnagyobb csalódására – szovjet–japán megnemtámadási szerződést írtak alá alig néhány héttel a Barbarossa hadművelet, a Szovjetunió német inváziója előtt. A halhin-goli csata így jelentős mértékben befolyásolta a későbbi japán döntéseket, vagyis Franciaország, Hollandia és Nagy-Britannia délkelet-ázsiai gyarmatainak megtámadását, illetve az Egyesült Államok hadiflottájának megsemmisítését a Csendes-óceánon. Tokió 1941 telén határozottan elutasította a Szovjetunió elleni offenzívát, és ez kritikus szerepet játszott a háború geopolitikai fordulópontjában mind a Távol-Keleten, mind Hitler élethalálharcában a Szovjetunióval.

Hitler stratégiája a háború előtti időszakban semmiféle következetességet nem mutatott. Időnként azt remélte, szövetséget köthet a britekkel, mielőtt megtámadja fő célpontját, a Szovjetuniót, de aztán úgy döntött, egy franciaországi megelőző csapással megszünteti a szigetország befolyását a kontinensen. Hogy védje keleti szárnyát abban az esetben, ha az angolok támadnának elsőként, Hitler utasította Joachim von Ribbentrop külügyminisztert, hogy ajánljon szövetséget Lengyelországnak. A lengyelek tisztában voltak vele, milyen veszélyes provokálni Sztálint, és jogosan gyanították, hogy Hitler pusztán ütközőzónaként akarja felhasználni országukat, ezért fokozott óvatossággal jártak el. A lengyel kormány mégis elkövette a megalkuvás nagyon súlyos hibáját. Amikor Németország 1938-ban elfoglalta a Szudétaföldet, a lengyel csapatok benyomultak Teschen tartományba, melyet Varsó már 1920 óta etnikai lengyel területnek tartott, és egészen a Kárpátokig előretolták a határt. Ezzel magukra haragították a szovjeteket, és döbbent csalódást keltettek a brit és francia kormányokban. A lengyel elbizakodottság Hitler kezére játszott. Az a lengyel elképzelés, hogy létrehozzanak egy közép-európai blokkot a német terjeszkedés ellen – egy „Harmadik Európát”, ahogy ők nevezték –, súlyos tévképzetnek bizonyult.

1939. március 8-án, röviddel azelőtt, hogy csapatai megszállták Prágát és Csehszlovákia többi részét, Hitler közölte tábornokaival, hogy meg akarja szerezni Lengyelországot. Azzal érvelt, hogy Németország hasznot húzhat a lengyel erőforrásokból és uralhatja egész Közép-Európát. Úgy döntött, Lengyelország hozzájárulását nem diplomáciával, hanem hódítással szerzi meg, még mielőtt nyugat felé fordulna. Hozzátette azt is, hogy meg akarja semmisíteni az Egyesült Államok „zsidó demokráciáját”.11

Hitler március 23-án Litvánia Memel tartományát Kelet-Poroszországhoz csatolta. Háborús programját felgyorsította, mert félt, hogy a britek és a franciák felzárkóznak hozzá a fegyverkezési versenyben. Mégsem vette komolyan Chamberlain Lengyelországnak nyújtott garanciáját, amit a brit miniszterelnök március 31-én jelentett be az alsóházban. Április 3-án utasította tábornokait, készítsenek terveket a Fehér hadműveletre, vagyis Lengyelország inváziójára, ami el is készült augusztus végére.

A zsigeri antikommunista Chamberlain vonakodott Sztálinnal alkudozni és túlbecsülte a lengyelek erejét, ezért a Hitler elleni védelmi blokk megszervezése Közép-Európában és a Balkánon nagyon lassan haladt. Valójában a lengyeleknek nyújtott brit garanciából teljesen kizárta a Szovjetuniót. Chamberlain kormánya csak akkor ismerte fel ennek a mulasztásnak a jelentőségét, amikor megérkeztek a jelentések a német–szovjet tárgyalásokról. A lengyeleket gyűlölő Sztálint riadalommal töltötte el a brit és francia kormányok sikertelensége Hitlerrel szemben. Sértettségét tovább fokozta, hogy előző évben elmulasztották őt is bevonni a Csehszlovákia sorsáról szóló tárgyalásokba. Arra gyanakodott, hogy a britek és a franciák megpróbálják konfliktusba keverni Németországgal, hogy maguk elkerüljék a harcot. Természetesen jobban szerette volna azt látni, hogy a kapitalista államok is megvívják a maguk anyagháborúját.

Sztálin április 18-án próbára tette a brit és francia kormányt: szövetséget ajánlott egy olyan paktum formájában, ami védelmet biztosítana bármelyik közép-európai államnak, amelyet agresszor fenyeget. A britek bizonytalankodtak, nem tudták, hogyan reagáljanak. Lord Halifax, a külügyminiszter, és Sir Alexander Cadogan miniszterhelyettes elsőre „hamisnak” gondolták a szovjet szándékokat.12 Chamberlain attól félt, hogy egy ilyen megállapodással csak Hitlert provokálnák. Valójában a Führer ennek hatására keresett maga is megegyezést a szovjet diktátorral. A lengyelek és a románok gyanakodtak, jogosan tartottak attól, hogy a Szovjetunió szabad átjárást követelhet csapatainak a területükön. A franciák viszont már az I. világháború óta természetes szövetségest láttak Oroszországban Németország ellen, nekik sokkal jobban tetszett a szovjet felvetés. Viszont úgy érezték, nem léphetnek Nagy-Britannia nélkül, ezért nyomást gyakoroltak Londonra, hogy együtt kezdjenek katonai tárgyalásokat a szovjet rezsimmel. Sztálin nem örült a britek tétovázásának, de neki is megvolt a titkos terve: ki akarta tolni nyugatra a szovjet határokat. Már szemet is vetett Besszarábia romániai részére, Finnországra, a balti államokra és Kelet-Lengyelországra, különösen azokra a területekre, melyeket Belorusszia és Ukrajna engedett át az 1920-as győzelem után. A britek végül belátták a szovjetekkel kötendő paktum szükségességét, és május vége felé megkezdődtek a tárgyalások. Ám Sztálin joggal feltételezte, hogy a britek csak időt akarnak nyerni.

Még kevésbé győzte meg a francia–brit katonai delegáció, amelyik augusztus 5-én kelt útra Leningrádba egy lassú gőzös fedélzetén. Aimé Doumenc tábornok és Sir Reginald Plunkett-Ernle-Erle-Drax tengernagy semmiféle döntési szabadsággal nem rendelkeztek, mindössze annyi volt a feladatuk, hogy jelentsenek Párizsnak és Londonnak. Küldetésük más okokból is kudarcra ítéltetett. Doumenc és Drax áthághatatlan akadállyal találták szemben magukat, mert Sztálin ragaszkodott hozzá, hogy a Vörös Hadsereg egységei szabadon átkelhessenek a lengyel és román területeken. Általánosságban is gyanakodva tekintettek a kommunistákra, és elsősorban Sztálinra. Az idő csak telt, az értelmetlen megbeszélések folytatódtak augusztus második felében is, és még a megállapodásra vágyó franciáknak sem sikerült meggyőzniük a varsói kormányzatot. A lengyel főparancsnok, Edward Śmigły-Ridz azt mondta, „a németekkel a szabadságunk elvesztését kockáztatjuk, de az oroszokkal a lelkünkét”.13

Hitler provokációnak vette a brit és francia próbálkozásokat Románia bevonására egy védelmi paktumba a további német agresszió ellen, ezért úgy döntött, ideje megfontolni egy ideológiailag elképzelhetetlen náci–szovjet alkut. Augusztus 2-án Ribbentrop első alkalommal vetette fel egy újfajta kapcsolat lehetőségét a berlini szovjet követnek. „Nem létezik olyan problémás ügy a Balti- és a Fekete-tenger között – mondta neki –, amit ne tudnánk egymás között elintézni.”14

Ribbentrop nem titkolta Németország agresszív szándékait Lengyelország irányában, és felvetette az osztozkodás lehetőségét. Két nappal később a moszkvai német nagykövet azt mondta, Németország elgondolkodhatna a balti államok szovjet befolyás alá vonásáról. Ribbentrop augusztus 14-én javaslatot tett egy moszkvai megbeszélésre. Vjacseszlav Molotov, az új szovjet külügyminiszter aggodalmát fejezte ki a német–japán szövetség miatt – a japán haderő ekkor még farkasszemet nézett a Vörös Hadsereggel a Halhin-Gol túlsó partjáról –, de ennek ellenére jelezte a szovjet hajlandóságot a tárgyalások folytatására, különösen a balti államokat illetően.

Sztálin számára egyre nyilvánvalóbbá vált a paktum haszna. Valójában már a müncheni egyezmény óta szeretett volna megegyezni Hitlerrel. 1939 tavaszán megkezdték az előkészületeket. Május 3-án az NKVD csapatai körülvették a külügyi népbiztos irodáját. „Tisztítsák meg a zsidók minisztériumát! – adta ki az utasítást Sztálin. – Pucolják ki a »zsinagógát!«”15 A veterán szovjet diplomatát, Makszim Litvinovot Molotov váltotta a külügyminiszteri székben, több zsidót őrizetbe vettek.

A Hitlerrel kötött szerződés lehetővé tette volna Sztálin számára a balti államok és Besszarábia megszerzését, nem is beszélve Lengyelország keleti feléről, amely nagyon jól jött volna egy német invázió esetén. Mivel tudta, hogy Hitler következő lépése Franciaország és Nagy-Britannia ellen irányul, abban reménykedett, hogy a németek jelentősen meggyengülnek a kapitalista nyugattal vívott véres háborúban. Így maradt volna elegendő ideje újra felépíteni a tisztogatások következtében meggyengült és demoralizálódott Vörös Hadsereget.

Hitler számára az alku Sztálinnal lehetővé tette volna a háború megindítását akár szövetségesek nélkül is először Lengyelország, majd Franciaország és Nagy-Britannia ellen. Az Olaszországgal kötött, május 22-én aláírt úgynevezett „Acélpaktum” nem sokat számított, mivel Mussolini 1943-ig nem tartotta késznek országát a háborúra. Hitler azonban kockáztatott, mert úgy vélte, Franciaország és Anglia a garancia ellenére is távol marad a háborútól, amikor lerohanja Lengyelországot.

A náci Németország propagandaháborúja Lengyelország ellen egyre intenzívebbé vált. Hitler minden óvintézkedést megtett, hogy elkerülje a tárgyalásokat, mert nem akarta, hogy az utolsó pillanatban tett engedmények megfosszák a háborújától.

Hogy maga mellé állítsa a német népet, kihasználta a lengyelek iránt érzett megvetésüket – a gyűlölt versailles-i szerződésben Lengyelország megkapta Nyugat-Poroszországot és Szilézia egy részét. Gdańsk szabad városa és a Lengyel Folyosó, melyet azért hoztak létre, hogy Lengyelországnak legyen kapcsolata a Balti-tengerrel, elválasztotta Kelet-Poroszországot a Reich többi részétől, és a németek ezt tartották a versailles-i szerződés két legnagyobb igazságtalanságának. A Führer május 23-án mégis azt mondta, hogy a háborút nem Gdańsk szabad városa miatt indítják, hanem a keleti Lebensraumért. A Lengyelországban élő egymillió etnikai némettel szembeni elnyomásról szóló híreket durván manipulálták. Nem meglepő módon Hitler fenyegetései végül diszkriminatív intézkedésekhez vezettek, és augusztus végén mintegy 70 000-en menekültek vissza a Reich területére. Azok a lengyel állítások, miszerint a konfliktus kirobbanása előtt az etnikai németek szabotázsakciókban vettek részt, szinte biztosan nem igazak. Mindenesetre a náci sajtó drámai módon tálalta a Lengyelországban élő német etnikum üldöztetését.

Augusztus 17-én, amikor a német hadsereg az Elba folyónál gyakorlatozott, a megfigyelőként meghívott két brit százados a követségről megállapította, hogy a fiatalabb német tisztek „nagyon magabiztosak, és meg vannak győződve róla, hogy a német hadsereg bárkit képes legyőzni”.16 Tábornokaik és külügyminisztériumuk vezető tisztségviselői azonban attól féltek, hogy Lengyelország inváziója egy európai háborúhoz vezethet. Hitler továbbra is biztos volt benne, hogy a britek nem fognak harcolni, és a Szovjetunióval kötendő paktummal sikerült megnyugtatnia a kétfrontos háborútól tartó tábornokokat. Ennek ellenére augusztus 19-én – arra az esetre, ha a britek és franciák mégis hadat üzennének – Erich Raeder főtengernagy utasította a Deutschland és Graf Spee zsebcsatahajókat, valamint tizenhat tengeralattjárót, hogy induljanak az Atlanti-óceánra.17

Augusztus 21-én, 11:30-kor a Wilhelmstrassén álló német külügyminisztériumban nyilvánossá tették a javaslatot a német–szovjet megnemtámadási szerződésről. Amikor Sztálin beleegyezésének híre eljutott Hitlerhez a Berghofba, az alpesi berchtesgadeni rejtekhelyre, állítólag diadalmasan szorította ökölbe a kezét, és az asztalra csapva lelkendezett kíséretének: „Elkaptam őket! Megvannak!”18 „A kávéházakban a németek örvendeztek, mert azt hitték, ez békét jelent” – írta a brit követség egyik alkalmazottja.19 A nagykövet, Sir Nevile Henderson nem sokkal ezután a következőt jelentette Londonnak: „Az első reakció Berlinben a végtelen megkönnyebbülés volt… a német nép hite megerősödött abban, hogy Herr Hitler háború nélkül is képes elérni a céljait.”20

A brit vezetést is megrázta a hír, de a franciák számára, akik sokkal inkább számítottak szövetségre a tradicionális szövetségesüknek számító Oroszországgal, letaglózó erővel hatott. Ironikus módon a spanyol Franco és a japán kormány háborodott fel leginkább. Elárulva érezték magukat, mivel semmiféle figyelmeztetést nem kaptak arra nézve, hogy az antikomintern paktum kezdeményezője szövetségre törekszik Moszkvával. A tokiói kormányzat összeomlott a sokk hatására, de a hír súlyos csapást mért Csang Kaj-sekre és a kínai nacionalistákra is.

Augusztus 23-án Ribbentrop történelmi jelentőségű utazást tett a szovjet fővárosba. A tárgyalásokban nem sok vitás pont akadt, a két totalitárius rezsim egy titkos protokoll keretein belül felosztotta egymás közt Közép-Európát. Sztálin egész Lettországot követelte, amibe Ribbentrop Hitler telefonon érkező jóváhagyását követően beleegyezett. Amint aláírták a nyilvános megnemtámadási paktumot és a titkos záradékot is, Sztálin pohárköszöntőt mondott Hitlerre. Közölte Ribbentroppal, tisztában van vele, hogy „a német nemzet mennyire szereti Führerét”.

Még ugyanazon a napon Sir Nevile Henderson Berchtesgadenbe repült Chamberlain levelével, egy utolsó, kétségbeesett kísérletként a háború elkerülésére. Ám Hitler a briteket hibáztatta, amiért németellenes magatartásra bátorították a lengyeleket. Bár Henderson legendás békéltető volt, végül meggyőződött róla, hogy „a legutóbbi háború káplárja még elszántabban akarja bizonyítani, hogy a következőben ő lehet a hódító tábornok”.21 Hitler aznap éjjel utasította a hadsereget, hogy készüljön fel Lengyelország három nappal később esedékes inváziójára.

Augusztus 24-én 03:00-kor a berlini brit követség Rajah kódszóval ellátott sürgönyt kapott Londonból. A diplomaták – némelyikük még hálóruhában – megkezdték a titkos iratok elégetését. Délelőtt minden brit állampolgárt az ország elhagyására szólítottak fel. A nagykövet, bár a berchtesgadeni út óta nem aludt, aznap éjjel bridzsezett a beosztottaival.

Henderson másnap újra találkozott a Berlinbe érkező Hitlerrel. A Führer paktumot ajánlott Nagy-Britanniának Lengyelország megszállása után, de feldühödött, amikor Henderson közölte vele, hogy bármiféle megegyezés csak akkor jöhet létre, ha felhagy az agresszióval és kivonul Csehszlovákiából. Hitler ismét kijelentette, hogy ha háborúzni kell, akkor inkább most teszi meg, nem öt vagy tíz évvel később. Aznap éjjel – Hitler legnagyobb meglepetésére és döbbenetére – hivatalosan is létrejött az angol–lengyel szövetség.

Berlinben a brit diplomaták a legrosszabbra számítottak. „Az összes holminkat a nagykövetség báltermébe hordtuk – írta egyikük –, amely lassan már úgy nézett ki, mint a Victoria pályaudvar a kikötőből érkező vonat befutása után.”22 A nagy-britanniai, franciaországi és lengyelországi német követséget utasították, hogy minden német nemzetiségű civilt küldjenek vissza a Reichbe vagy egy semleges államba.

Augusztus 26-án, szombaton a német kormány törölte a programból a tannenbergi csata 25. évfordulójának megünneplését, de a ceremónia előkészületeit a Kelet-Poroszországban végrehajtott nagyszabású csapatösszevonások álcázására használták fel. Az öreg Schleswig-Holstein csatahajó egy nappal korábban megérkezett Gdańsk partjaihoz, elméletileg baráti látogatásra, de a lengyel kormányt nem értesítették. A lövegek megtöltve várták, hogy össztüzet zúdítsanak a Visztula torkolata melletti Westerplatte-félsziget lengyel állásaira.

Berlinben azon a hétvégén a lakosság a ragyogó időjárást élvezte. A Wannsee Grunewald partja megtelt napfürdőzőkkel és úszókkal. Láthatóan nem voltak tudatában a háború fenyegetésének annak ellenére, hogy bejelentették a jegyrendszer bevezetését. A brit nagykövetség személyzete a pincében tárolt pezsgőkészletet tizedelte. Felfigyeltek a szokatlanul nagyszámú katonára az utcákon, akik közül sokan új, sárga csizmát viseltek, még meg sem színezte őket a cipőpaszta.

Az invázió kezdetét arra a napra tervezték, de Hitlert megzavarta Nagy-Britannia és Franciaország kiállása Lengyelország mellett, ezért az utolsó pillanatban elnapolta a támadást. Még mindig a brit tétovázás jeleit várta. Történt egy kellemetlen eset is, az egyik Brandenburg kommandós egység nem kapta meg időben a halasztási üzenetet, és benyomult Lengyelországa, hogy elfoglaljon egy kulcsfontosságú hidat.

Hitler továbbra is abban reménykedett, hogy Lengyelországra háríthatja a felelősséget az invázióért, ezért úgy tett, mintha beleegyezne a tárgyalásokba a másik három állammal. Ám mindez csupán színjáték volt. Semmiféle feltétellel nem állt elő a lengyelek felé, nem hívott küldöttséget Varsóból, és az invázió új időpontját augusztus 30-ban állapította meg. Augusztus 28-án ismét utasította a hadsereget, hogy készüljön fel a reggeli támadásra szeptember 1-jén.

Ribbentrop közben elérhetetlenné vált a lengyel és brit követeknek. Ez a viselkedés tökéletesen illett megszokott testtartásához: gyakran lehetett látni, amint zárkózottan néz valahová a távolba, ügyet sem vetve a körülötte állókra, mintha nem lennének méltók rá, hogy megossza velük a gondolatait. Végül augusztus 30-án éjfélkor fogadta Hendersont – ebben az időpontban jártak le a nem közvetített békefeltételek. Henderson tudni akarta, mik ezek a feltételek egyáltalán. „Ribbentrop elővett egy hosszú dokumentumot – emlékezett vissza –, melyet németül felolvasott, vagy inkább csak meglehetősen ingerült morgással átfutott rajta. Amikor befejezte, udvariasan megkértem, hogy én is megnézhessem. Herr von Ribbentrop ezt kategorikusan megtagadta, megvető mozdulattal az asztalra dobta a papírt, és azt mondta, immár nincs jelentősége, mivel a lengyel követség éjfélig nem érkezett meg Berlinbe.”23 Hitler másnap kiadta az 1. számú direktívát a Fehér hadműveletre, vagyis Lengyelország lerohanására, amit az előző öt hónap során dolgoztak ki.

Párizsban komor belenyugvással fogadták az eseményeket, még élénken élt bennük az előző konfliktus több mint egymillió halottjának emléke. Nagy-Britanniában szeptember 1-jén bejelentették a gyermekek tömeges evakuációját Londonból, de a lakosság zöme még mindig azt hitte, hogy a náci vezér csak blöfföl. A lengyeleknek nem voltak illúzióik, Varsóban mégsem estek pánikba, eltökélten várták a támadást.

A nácik végső kísérlete egy casus belli megteremtésére hűen jellemezte a módszereiket. A fekete propagandának ezt a részét Reinhard Heydrich, Heinrich Himmler Reichsführer-SS helyettese tervelte ki. Heydrich gondos válogatás után kiválasztotta legmegbízhatóbb SS-embereit, akiknek meg kellett támadniuk egy német határállomást és a határ melletti Gleiwitz rádiótornyát, majd onnan üzenetet küldeni lengyelül. Az SS-ek lelőnek néhány foglyot a sachenhauseni koncentrációs táborból, akiket előtte elkábítanak és lengyel egyenruhába öltöztetnek, majd ott hagyják a holttestüket bizonyítékként. Augusztus 31-én délután Heydrich telefonon felhívta a terv élére helyezett tisztet, és megadta az akció indítását jelző kódot: „A nagymama halott!”24 Hátborzongatóan szimbolikus jelentése volt, hogy a II. világháború európai részének első áldozatai olyan foglyok lettek, akiknek egy hazugság miatt kellett meghalniuk.

2.

„Lengyelország teljes megsemmisítése”1

1939. SZEPTEMBER–DECEMBER

1939. szeptember 1-jén a hajnali órákban a német erők készen álltak, hogy átlépjék a lengyel határt. Az I. világháború veteránjainak kivételével mindegyiküknek ez volt az első éles bevetése. A katonák a sötétség leple alatt szokás szerint a túlélési esélyeiket latolgatták, és azon töprengtek, vajon nem hoznak-e szégyent magukra. Miközben a motorok beindítására vártak, egy harckocsizó parancsnok Szilézia határán így jellemezte a környező kísérteties tájat: „A sötét erdő, telihold és a ritkás talaj menti köd fantasztikus látványt nyújtott.”2

04:45-kor Gdańsk partjainál megszólaltak az első lövegek. Az 1916-os jütlandi csata veteránja, a Schleswig-Holstein a hajnal előtti sötétségben elfoglalta pozícióját a Westerplatte-félsziget mellett, és 280 mm-es lövegeivel tüzet nyitott a lengyel erődre. A hajó fedélzetén utazó haditengerészeti rohamcsapat később partra is szállt, de véres harcban visszaverték őket. Gdańskban lengyel önkéntesek siettek a Heveliusplatzon álló központi postahivatal védelmére, de esélyük sem lehetett a náci rohamosztagosok, SS- és reguláris erők ellen, akiket korábban a városba csempésztek. A csata után szinte az összes lengyel túlélőt kivégezték.

Náci zászlók jelentek meg a középületeken, és megszólaltatták a harangokat, miközben a papokat, tanárokat és a város prominenseit a zsidókkal együtt összegyűjtötték.3 A közeli Stutthof koncentrációs táborban felgyorsították a munkát, hogy elhelyezhessék az új foglyokat. A háború későbbi szakaszában Stutthof szállította a holttesteket a Gdański Anatómiai Egészségügyi Intézet kísérleteihez, ahol bőr- és szappangyártáshoz használták fel őket.4

Az invázió hatnapos halasztása lehetőséget nyújtott a Wehrmachtnak, hogy mozgósítson és hadrendbe állítson még huszonegy gyalogsági, illetve két gépesített hadosztályt. A német hadsereg így összesen már majdnem hárommillió főt, 400 000 lovat és 200 000 járművet számlált.5 Félmillió embert mozgattak a lengyel határvidékre, sokakat vaklőszerrel, azzal az utasítással, hogy hadgyakorlaton fognak részt venni. Ám a feladatukkal kapcsolatos összes bizonytalanság szertefoszlott, amikor megkapták az éles lőszert.

A lengyel haderőt ezzel szemben nem vonultatták fel maradéktalanul, mert a britek és a franciák figyelmeztették Varsót, hogy a túl korai csapatmozgások indokot szolgáltathatnának Hitlernek a támadásra. A lengyelek egészen augusztus 28-ig vártak az általános mozgósítással, de másnap azt is visszavonták a brit és francia követek kérésére, akik az utolsó pillanatban is reménykedtek a megállapodásban. Így végül csak augusztus 30-án adták ki a parancsot. Ezek a változtatások zűrzavart idéztek elő. Szeptember 1-jére a lengyel frontcsapatoknak csupán harmada foglalta el kijelölt pozícióját.

Az egyedüli reményük az volt, hogy ellenállnak, amíg a franciák nyugaton megindítják ígért offenzívájukat. Maurice Gamelin tábornok, a főparancsnok május 19-én megígérte, hogy a francia hadsereg képes „teljes erővel” előrenyomulni legfeljebb tizenöt nappal azután, hogy a kormány parancsot ad a mozgósításra.6 Ám az idő ugyanúgy a lengyelek ellen dolgozott, mint a terepviszonyok. A németeknek nem tartott sokáig, hogy északon Kelet-Poroszországból, nyugaton Pomerániából és Sziléziából, délen pedig a megszállás alatt álló Szlovákiából elérjék az ország szívét. A lengyel kormány mit sem tudott a Molotov–Ribbentrop-paktum titkos záradékáról, ezért a keleti határ védelmét nem erősítette meg. Mindaddig politikai paradoxonnak tűnt egy kettős invázió a náci és szovjet kormányok együttműködésével.

Szeptember 1-jén 04:50-kor, miközben a német csapatok a támadás pillanatára vártak, a hátuk mögül repülőgépek zúgását hallották. Amikor a Stukák, Messerschmittek és Heinkelek hullámai elhúztak a fejük felett, harsányan éljeneztek, mert tudták, hogy a Luftwaffe megelőző csapást mér a lengyel repülőterekre. Tisztjeik közölték a német katonákkal, hogy a lengyelek aljas taktikával fognak harcolni, civil franc-tireur (partizán) módszerekkel és szabotázzsal.7 Azt állították, a lengyel zsidók „a bolsevikok és németgyűlölők barátai”.8

A Wehrmacht terve az volt, hogy egyszerre támadják meg Lengyelországot északról, nyugatról és délről. Az előrenyomulásnak „gyorsnak és könyörtelennek” kellett lennie, a páncélososzlopok és a Luftwaffe feladata volt, hogy lecsapjanak a lengyelekre, mielőtt erős védvonalat alakíthatnának ki.9 Az Észak hadseregcsoport egységei Pomerániából és Kelet-Poroszországból indultak el. Legfőbb feladatuk az volt, hogy átvágják a Gdański Folyosót és előrenyomuljanak a délnyugati irányban fekvő Varsó felé. A Dél hadseregcsoport Gerd von Rundstedt vezérezredes parancsnoksága alatt a déli Sziléziából, szélesebb fronton tör előre Varsó felé. Ennek a két hadseregcsoportnak kellett bekerítenie a lengyel hadsereg zömét a Visztulától nyugatra. A déli sarló közepét alkotó 10. hadsereg rendelkezett a legtöbb gépesített alakulattal. Tőle jobbra a 14. hadsereg Krakkó felé veszi az irányt, miközben három hegyi hadosztály, egy páncéloshadosztály, egy gépesített hadosztály és három szlovák hadosztály északi irányban indít támadást Szlovákia német bábállamából.

Berlin közepén az invázió reggelén SS-őrök sorakoztak a Wilhelmstrassén és az Unter den Linden mentén, amikor Hitler a Birodalmi Kancellária épületéből átment a Kroll Operaházba. Itt ülésezett a Reichstag, miután 1933-ban, alig egy hónappal a nácik hatalomra kerülése után a nevezetes tűz elemésztette a parlament épületét. Közölte, hogy Lengyelországgal szembeni méltányolható követeléseit – melyeket gondos elővigyázatossággal soha nem juttatott el Varsóba – elutasították. Ezt a „tizenhat pontos béketervet” aznap cinikus módon bemutatták, hogy demonstrálják a varsói kormányzat felelősségét a konfliktus kirobbanásában. Hangos éljenzés közepette jelentette be Gdańsk visszacsatolását a birodalomhoz. Dr. Carl Jakob Burckhardtot, a Népszövetség helyi főbiztosát távozásra kényszerítették.10

Londonban, amint megbízható forrásból hitelesítették az invázió hírét, Chamberlain kiadta az általános mozgósítási parancsot. Az előző tíz nap folyamán Nagy-Britannia megtette az első lépéseket a háborúra való felkészülésben. Chamberlain nem akart teljes mozgósítást, mert az láncreakciót válthatott volna ki Európában, akárcsak 1914-ben. A légvédelem és a partvédelem kapott elsődleges prioritást. A hozzáállás drámai módon megváltozott, amint megérkeztek a hírek a német invázióról. Most már senki nem hitte, hogy Hitler csak blöfföl. A hangulat az országban és az alsóházban sokkal nagyobb eltökéltséget tükrözött, mint az előző évi müncheni válság előtt. A kabinetnek és a külügyminisztériumnak ennek ellenére majdnem egy teljes napjába került, hogy megfogalmazzanak egy ultimátumot Hitlernek, melyben követelik a csapatok kivonását Lengyelországból. Az irat még befejezve sem hasonlított valódi ultimátumra, mert hiányzott belőle az időkorlát.

Miután a francia minisztertanács megkapta berlini nagykövete, Robert Coulondre jelentését, Daladier másnap kiadta a parancsot a teljes mozgósításra. „A »háború« szó egyszer sem hangzott el a megbeszélés folyamán” – jegyezte fel az egyik jelenlévő.11 Csupán eufemizmusokkal beszéltek róla. Mindkét fővárosban parancsot adtak a gyermekek evakuációjára. Mindenhol arra számítottak, hogy az ellenségeskedés nagyszabású bombázásokhoz fog vezetni. Aznap este már Londont és Párizst is elsötétítették.

Párizsban az invázió híre döbbenetet keltett, mivel a megelőző napokban egyre nőtt a remény, hogy sikerül elkerülni az európai konfliktust. Georges Bonnet külügyminiszter háborodott fel leginkább, és a lengyeleket okolta „ostoba és makacs hozzáállásuk” miatt.12 Mussolinit akarta bevonni közvetítőként egy újabb, müncheni stílusú megegyezéshez. Ám a „mobilisation générale” (általános mozgósítás) folytatódott, a párizsi Gare de l’Estről egymás után gördültek ki Metz és Strasbourg felé a tartalékosokkal megrakott szerelvények.

Nem meglepő módon a varsói lengyel kormány tagjai attól féltek, hogy a szövetségeseknek ismét inukba száll a bátorságuk. A pontatlan ultimátum és a határidő hiánya miatt még a londoni politikusok is úgy vélték, Chamberlain megpróbálja elkerülni a beavatkozást Lengyelországban. Ám Nagy-Britannia és Franciaország a konvencionális diplomáciai utat követték, mintha hangsúlyozni akarták volna, mennyire különböznek a bejelentés nélküli villámháború elindítóitól.

Berlinben szeptember 1-jének éjszakája szokatlanul forró volt. Csak a holdfény világította meg a Reich fővárosának utcáit, ahol egy esetleges lengyel légi csapás esetére elsötétítést rendeltek el. És egy újfajta elsötétítést is bevezettek. Goebbels törvénybe iktatta, hogy súlyos bűnnek minősül külföldi rádióadásokat hallgatni. Ribbentrop nem volt hajlandó egyszerre fogadni a brit és francia nagyköveteket, ezért Henderson 21:20-kor adta át kormánya követelését a német csapatok azonnali kivonásáról Lengyelországból. Coulondre félórával később tette ugyanezt a franciák nevében. Hitlert talán felbátorította az üzenetek határozatlan hangvétele, mert továbbra is meg volt győződve róla, hogy az utolsó pillanatban mindkét kormány meghátrál.

Másnap a brit követség dolgozói elbúcsúztak német alkalmazottaiktól, és átköltöztek az egysaroknyira lévő Adlon Hotelbe. Mintha bizonyos fokú diplomáciai zűrzavar uralkodott volna el mindhárom fővárosban. Londonban úgy tűnt, a kormány megalkuvó politikát folytat, de a késlekedés annak volt köszönhető, hogy a franciák jelezték, több időre van szükségük a tartalékosok mozgósításához és a civilek evakuálásához. Mindkét kormány meg volt győződve róla, hogy egyszerre kell cselekedniük, de Georges Bonnet és szövetségesei továbbra is azért küzdöttek, hogy elodázzák a végzetes pillanatot. Sajnos a hírhedten döntésképtelen Daladier engedélyezte Bonnet-nak, hogy folytassa egy tárgyalás előkészületeit a fasiszta kormánnyal Rómában. Bonnet áttelefonált Londonba a britek támogatását kérni, de Lord Halifax, a külügyminiszter és Chamberlain is kitartott amellett, hogy semmiféle párbeszédre nem kerülhet sor, amíg német csapatok tartózkodnak Lengyelország területén. Halifax még az olasz külügyminisztert, Ciano grófot is felhívta, hogy ne maradjanak kétségek az ügyben.

A határidő közlésének elmulasztása az ultimátumban még aznap délután kabinetválságot idézett elő Londonban. Chamberlain és Halifax kijelentették, hogy a franciákkal összhangban kell cselekedniük, vagyis a végső döntést együtt kell meghozniuk. Ám a szkeptikusok a jelenlévő vezérkar támogatásával elutasították ezt a logikát. Attól tartottak, hogy határozott brit kezdeményezés nélkül a franciák nem lépnek. Dönteni kellett a határidőről. Chamberlaint még nagyobb megrázkódtatás érte három órával később, amikor az alsóházban szólalt fel. Magyarázatát a késlekedésről ellenséges csend fogadta. Végül Arthur Greenwood, a Munkáspárt vezére emelkedett szólásra, és még a megrögzött konzervatívok is így biztatták: „Beszéljen Anglia nevében!” Greenwood egyértelművé tette, hogy Chamberlainnek másnap reggel felelnie kell a ház előtt.

Aznap éjjel, miközben odakint vihar tombolt, Chamberlain és Halifax magukhoz hívatták a Downing Streetre a francia nagykövetet, Caharles Corbint. Felhívták Párizst, beszéltek Daladier-val és Bonnet-val. A francia kormány továbbra sem akart sietni, bár Daladier néhány órával korábban megkapta a Chambre de Deputés (képviselő-testület) teljes támogatását a háborúhoz. (A „háború” szót francia körökben továbbra is babonás félelemmel kerülték. Ehelyett a Bourbon-palotában lezajlott vita során olyan eufemizmusokat használtak, mint „kötelezettség a nemzetközi helyzetre való tekintettel”.) Mivel Chamberlain most már meg volt győződve róla, ha nem állnak elő egy pontos ultimátummal, a kormányától másnap reggel megvonják a bizalmat, Daladier végül belátta, hogy Franciaország sem késlekedhet tovább. Megígérte, hogy országa másnap szintén továbbítja ultimátumát. Chamberlain ezután összehívta a brit kabinetet. Nem sokkal éjfél után megegyezésre jutottak a végső ultimátum szövegének vázlatában. Az üzenetet másnap 09:00-kor elküldik Sir Nevile Hendersonnak Berlinbe. Két órával később lejár a határidő.

Szeptember 3-án, vasárnap reggel Sir Nevile Henderson végrehajtotta, amire utasították. Hitler, akit Ribbentrop folyamatosan azzal nyugtatott, hogy a britek biztosan visszakozni fognak, láthatóan megdöbbent. Miután felolvasták neki a szöveget, hosszú csend következett. Végül dühösen Ribbentrophoz fordult, és megkérdezte: „És most mi lesz?”13 Az arrogáns és nagyképű Ribbentrop, akit saját anyósa is „különlegesen veszélyes fajankónak” tartott, hosszú ideje hangoztatta a Führernek, miszerint pontosan tudja, hogyan reagálnak majd a britek.14 Most neki is a torkán akadt a szó. Miután később Coulondre is átadta a francia ultimátumot, Göring azt mondta Hitler tolmácsának: „Ha elveszítjük ezt a háborút, az Úr könyörüljön rajtunk.”

Az előző éjszakai vihar után London tiszta és napsütéses reggelre ébredt. Berlinből nem jött válasz az ultimátumra, mire a Big Ben tizenegyet kongatott. Henderson Berlinből telefonon megerősítette, hogy ő sem hallott semmit. A kancellárián az egyik titkár megállította az iroda óráját tizenegynél, és ráragasztott egy cetlit az üvegre azzal a szöveggel, hogy az órát nem indítják újra, amíg Hitler vereséget nem szenved.

Chamberlain 11:15-kor rádióbeszédet intézett a nemzethez a Downing Street 10. kabinetirodájából. Az emberek országszerte felálltak, amikor meghallották a nemzeti himnuszt. Sokan könnyeztek. A miniszterelnök egyszerűen, de választékosan beszélt, sokaknak viszont az tűnt fel, milyen fáradtnak és szomorúnak tűnik a hangja. A rövid beszédet követően megszólaltak a légvédelmi szirénák. Az emberek letódultak a pincékbe és óvóhelyekre, várták a fekete repülősziluettek hullámait. Ám ez csak hamis riadó volt, és nemsokára fel is hangzott a lefújó jelzés. A polgárok jellegzetes brit módon reagáltak, a legtöbben feltettek melegedni egy kanna teavizet. És mégis, a valódi reakció korántsem volt ilyen flegmatikus, amint az a Mass Observation nevű közvélemény-kutató szervezet jelentéséből is kiderül. „Szinte minden jelentősebb városról azt pletykálták, hogy a háború első napjaiban porig bombázták – áll a jelentésben. – Több száz szemtanú látott lángolva lezuhanó repülőgépeket.”15

A városon háromtonnás teherautók vágtak át, platójukon katonákkal, akik az „It’s a Long Way to Tipperary”-t énekelték. A dal a vidám dallam ellenére az I. világháború borzalmait juttatta az emberek eszébe. London felöltötte háborús ruházatát. A Knightsbridge barakkjaival szemben, a Hyde Parkban gőzüzemű kotrógépek ásták ki a földet, amit aztán homokzsákokba töltve a kormányzati épületekhez szállítottak. A királyi gárda tagjai a Buckingham-palotánál levetették medvebőr kucsmájukat és skarlátvörös zubbonyukat, most acélsisakot és élére vasalt harci gyakorlót viseltek. Ezüst légvédelmi léggömbök lebegtek a város felett, teljesen megváltoztatva a látképet. A vörös postaládákat a mérges gázokat jelző sárga érzékelőfestékkel kenték be. Az ablakokra papír ragasztócsíkokat tapasztottak, hogy mérsékeljék a repkedő üvegszilánkok jelentette veszélyt. Maguk az emberek is átalakultak, többen viseltek egyenruhát, a civilek pedig kartondobozban cipelték magukkal gázmaszkjukat. A vasútállomásokat megtöltötték az evakuálásra váró gyermekek, a ruhájukhoz tűzött poggyászcímkére ráírták a nevüket és címüket, sokan rongybabát vagy játék mackót szorongattak. Éjszaka, az elsötétítés után semmit nem lehetett felismerni. Mindössze néhány sofőr merészkedett elő fokozott óvatossággal, félig árnyékolt lámpákkal. A legtöbben csak ültek otthon, és behúzott függönyök mögött hallgatták a rádión a BBC híreit.16

A nap folyamán Ausztrália és Új-Zéland is hadat üzent Németországnak. India brit fennhatóságú kormányzata ugyanezt tette, de anélkül, hogy konzultált volna az indiai politikai vezetőkkel. Dél-Afrika három nappal később követte példájukat egy kormányváltás után, Kanada pedig hivatalosan egy héttel később lépett hadba. Aznap éjjel a brit Athenia gőzöst elsüllyesztette a német U–30 tengeralattjáró.17 A 112 halottból 28 észak-amerikai volt. Azon a napon így szinte nem is kapott figyelmet Chamberlain nem túl lelkes döntése, amivel kormánya tagjává tette legnagyobb kritikusát. Churchill visszatérése a Tengernagyi Hivatalba, melyet a legutóbbi háború során vezetett, arra késztette a haditengerészeti vezérkari főnököt, hogy a Királyi Haditengerészet minden hajójának leadja az üzenetet: „Winston visszatért!”

Berlinben nem nagyon ünnepeltek, amikor a brit hadüzenet nyilvánossá vált. A legtöbb németet megdöbbentette és sokkolta a hír. Hittek Hitler pimasz szerencséjében, hitték, hogy európai konfliktus nélkül is meg tudja szerezni Lengyelországot. Aztán Bonnet minden köntörfalazási kísérlete ellenére a francia ultimátum (melyből még mindig hiányzott a „háború” szó) szintén lejárt 17:00-kor. Bár a Franciaországban uralkodó általános nézet a rezignált belenyugvás, az il faut en finir volt – „ha így kell lennie, hát legyen” –, az antimilitarista baloldaliak egyetértettek a defetistákkal abban, hogy nem akarnak „meghalni Gdańskért”. Még riasztóbb jel volt, hogy bizonyos francia főtisztek elkezdték meggyőzni magukat arról, hogy a britek rángatták bele őket a háborúba. „A britek adtak nekünk egy fait accomplit – írta Paul de Villeume tábornok, a kormány fő összekötő tisztje –, mert féltek, hogy elpuhulunk.”18 Kilenc hónappal később már a következő miniszterelnökre, Paul Reynaud-ra gyakorolt defetista befolyást.

A kettős hadüzenet hírét Varsóban kitörő örömmel fogadták. A lengyelek nem tudtak a francia kételyekről, összegyűltek a két nagykövetség előtt. A rádióban a három nemzet himnuszát játszották. A vad optimizmus meggyőzte a lengyeleket arról, hogy az ígért francia offenzíva gyorsan a javukra fordítja a háború állását.

Más helyeken sokkal csúfabb jelenetek játszódtak le. A lengyelek néhol etnikai német szomszédaikon álltak bosszút az invázióért. A váratlan háború okozta félelem, düh és zűrzavar következtében több támadás is érte a német nemzetiségűeket. Szeptember 3-án Brombergben valaki tüzet nyitott az utcán a lengyelekre, ami kirobbantotta a mészárlást, és 223 etnikai német halt meg, bár a hivatalos német feljegyzések szerint az áldozatok száma az ezret is elérte.19 A Lengyelország egész területén megölt etnikai németek száma a becslések szerint 2000 és 13 000 közé tehető, bár talán a 6000 jár a legközelebb a valósághoz.20 Goebbels pedig 58 000 áldozatról beszélt, hogy megpróbálja indokolni a németek későbbi etnikai tisztogatását.

Az európai háború első napján a Pomerániából támadó 4. német hadsereg a legszélesebb pontján biztosította a Gdański Folyosót. Kelet-Poroszország ezzel újra csatlakozott a birodalomhoz. A 4. hadsereg előőrsei ezenkívül hídfőállást foglaltak a Visztula alsó folyásán.

A Kelet-Poroszországból induló 3. hadsereg a délkeleti Narev folyó irányába nyomult, hogy átkarolja Modlint és Varsót. A Dél hadseregcsoport eközben visszaszorította a Łódźi és Krakkói hadseregeket, súlyos veszteségeket okozva a lengyeleknek. A Luftwaffe, miután megsemmisítette a lengyel légierő zömét, most a Wehrmacht csapatainak közvetlen támogatására összpontosított, illetve a lengyel vonalak mögötti városokat támadta, hogy gátolja a kommunikációt.

A német katonák elborzadva és megvetéssel figyelték a szegényebb lengyel falvakban uralkodó állapotokat. Sokban nem is laktak lengyelek, csak zsidók. A katonák a településeket „mocskosnak és elmaradottnak” látták.21 A németek reakciója még hevesebb volt, amikor kaftános, szakállas „keleti zsidókkal” találkoztak. Megjelenésük, „cikázó tekintetük”, „hízelkedő viselkedésük”, ahogy „tiszteletteljesen levették a kalapjukat”, szinte tökéletesen egyezett a náci propaganda karikatúráival a Der Stürmer című antiszemita újságban, és semmi hasonlóságot nem mutattak a Reich területére visszatelepült zsidókkal.22,23,24,25 „Aki addig nem volt a zsidók könyörtelen ellensége, most azzá vált” – írta egy őrvezető.26 Nem csak az SS tagjai, de a közönséges német katonák is élvezettel bántalmazták a zsidókat: megverték őket, levágták az öregek szakállát, megszégyenítették, sőt megerőszakolták a fiatal nőket (a fajkeveredést tiltó nürnbergi törvények ellenére), és felgyújtották a zsinagógákat.

A katonák emlékeztek a figyelmeztetésekre a szabotázsakciók veszélyeiről és a franc-tireur-ök aljas támadásairól. Ha valahol lövés dördült, a gyanú azonnal a környékbeli zsidókra terelődött, bár a partizánakciókat minden valószínűség szerint inkább a lengyelek hajtották végre. Több mészárlást is az indított el, hogy egy ideges őrszem tüzet nyitott, és mások is csatlakoztak a lövöldözéshez; a német katonák gyakran egymást is lőtték. A tiszteket felháborította a fegyelem hiánya, de képtelenek voltak gátat szabni a Freischärlerpsychosénak, vagyis a megszállott félelemnek attól, hogy valakit felfegyverzett civilek támadnak meg.27 (Időnként Heckenschützenpsychosénak is hívták – megszállott félelem attól, hogy valakit lelőnek egy sövény mögül.) Ám az ilyen esetek után bekövetkező vak bosszút még a tisztek sem akarták megakadályozni. A katonák gránátokat dobtak a pincékbe, ahol nem partizánok, hanem családok kerestek menedéket. Mindezt jogos önvédelemnek tekintették, nem háborús bűntettnek.

A német hadsereg partizán megszállottsága sok azonnali kivégzéshez és falu felgyújtásához vezetett. Nagyon kevés egység vesztegette az időt jogi eljárásokra. Nézetük szerint a lengyelek és a zsidók egyszerűen nem érdemelték meg a rájuk fordított időt. Némelyik alakulat jóval több civillel végzett, mint mások. Hitler testőrsége, az SS Leibstandarte Adolf Hitler a legrosszabbak közé tartozott. A gyilkosságok többségét azonban a vonalak mögött hajtották végre az SS Einsatzgruppék, a Biztonsági Rendőrség és a bosszúra szomjazó Volksdeutscher Selbstschutz milícia tagjai.

Német források szerint több mint 16 000 civilt végeztek ki az öthetes hadjárat során.28 A valódi szám ennél jóval magasabb lehet, az év végére megközelíthette a 65 000-et.29 Az etnikai német milícia mintegy 10 000 lengyelt és zsidót mészárolt le Mniszek mellett, a Karlshof melletti erdőben pedig további 8000-et. Házakat, néha egész falvakat gyújtottak fel kollektív megtorlásként. Összesen mintegy 500 falut és várost égettek porig. Néhány helyen a német előrenyomulás vonalát éjjelente a lángoló települések vörös izzása jelezte a horizonton.

Hamarosan már a lengyelekkel együtt a zsidók is elrejtőztek, amikor közeledtek a németek. A katonák ettől még idegesebbé váltak, mivel meg voltak győződve nemcsak arról, hogy a pincék és padlások kémlelőrésein át figyelik őket, hanem hogy láthatatlan fegyverek szegeződnek rájuk. Néha úgy tűnt, mintha a katonák csak azért akarták volna elpusztítani ezeket a „természetellenes és ellenséges” falvakat, hogy a fertőzés, amit előidéztek az elmékben, ne terjedhessen át a szomszédos Németországra. Ez azonban nem gátolta meg őket, hogy minden adandó alkalommal fosztogassanak – ruhát, pénzt, ékszert, élelmet és ágyneműt. Újabb ok-okozati zavar, hogy a gyűlölet, amivel az invázió során szembesültek, valahogy mintha igazolta volna magát az inváziót.

Bár a lengyel hadsereg gyakran elkeseredett bátorsággal harcolt, súlyos hátrányban volt nem csupán elavult fegyverzete, de mindenekelőtt a rádiók hiánya miatt is. Egy egység visszavonulását nem tudták jelezni a szárnyaknak, ami sok esetben katasztrófával végződött. Śmigły-Rydz főparancsnok meg volt győződve róla, hogy a háborút elvesztették. Még ha a franciák meg is indítják az ígért offenzívát, már az is későn érkezett volna. Szeptember 4-én az egyre magabiztosabb Hitler közölte Goebbelsszel, hogy nem fél a nyugati támadástól. Kartoffelkrieget, statikus „krumpliháborút” várt azon a fronton.30

Krakkó ősi egyetemvárosát szeptember 6-án foglalta el a 14. hadsereg, és Rundstedt Dél hadseregcsoportjának előrenyomulása folytatódott, miközben a lengyel védők kétségbeesetten vonultak vissza. Ám három nappal később a hadsereg főparancsnoksága, az Oberkommando der Heeres (OKH) aggódni kezdett amiatt, hogy a lengyel csapatok a Visztulától nyugatra megmenekülhetnek a tervezett bekerítés elől. Ezért az Észak hadseregcsoport két hadtestét utasították, hogy menjenek tovább kelet felé, ha szükséges, egészen a Bug folyó vonaláig, vagy még annál is tovább, és hozzanak létre egy második csapdát.

Gdańsk mellett a westerplattei állások hős lengyel védői kifogytak a lőszerből, és szeptember 7-én végleg megsemmisítették őket a Stukák és a Schleswig-Holstein nehézlövegei. Az öreg csatahajó ezután északnak fordult, hogy támogassa a támadást Gdynia kikötőjénél, amely egészen szeptember 19-ig kitartott.

Lengyelország középső részén az ellenállás megszilárdult, ahogy a németek egyre közelebb értek a fővároshoz. A 4. páncéloshadosztály egyik egysége szeptember 10-én elérte a várost, de vissza kellett vonulnia. A lengyelek eltökéltségét jól mutatta, hogy összevont tüzérségük a Visztula keleti partján készen állt akár a város bombázására is. Szeptember 11-én a Szovjetunió visszahívta nagykövetét és diplomatáit Varsóból, de a lengyelek még mindig nem sejtették, hogy keletről fogják hátba döfni őket.

Más helyeken a németek gépesített egységeik segítségével bekerítették a lengyel csapatokat, és rengeteg foglyot ejtettek. Szeptember 16-án a németek Varsótól nyolcvan kilométerre keletre nagyszabású átkaroló műveletbe kezdtek, két teljes lengyel hadsereget ejtettek csapdába a Bzura és Visztula folyók villájában. A csapatösszevonásokat támadó Luftwaffe csapásai végül megtörték a lengyel ellenállást. A németek összesen mintegy 120 000 foglyot ejtettek. A bátor lengyel légierő 159 régi típusú gépének – a leginkább Lysanderekre hasonlító P–11-esekenek – esélye sem lehetett a karcsú Messerschmittek ellen.

A nyugati szövetséges offenzívával kapcsolatos lengyel illúziók hamarosan végképp szertefoszlottak. Gamelin tábornok a francia miniszterelnök, Daladier beleegyezésével nem volt hajlandó lépni, amíg a Brit Expedíciós Haderő el nem foglalja kiinduló állásait, és nem mozgósítják a teljes tartalékot. Azzal érvelt, hogy Franciaországnak katonai felszerelést kell vásárolnia az Egyesült Államoktól. A francia hadsereg katonai doktrínája egyébként is a védekezésre épített. Gamelin a lengyeleknek tett ígéret ellenére tartott egy nagyszabású offenzíva megindításától, mert úgy vélte, a Rajna völgyén és a németek Nyugati Falán nem sikerülne áttörniük. A britek hozzáállása sem volt sokkal agresszívebb. Ők Siegfried-vonalnak nevezték a Nyugati Falat, ahová a „furcsa háború” egyik vidám nótája szerint majd kiakasztják száradni a ruháikat. A britek úgy érezték, az idő nekik dolgozik, és különös logikával azt gondolták, Németország blokádja a legjobb stratégia, ügyet sem vetve rá, hogy a Szovjetunió mindennel elláthatja Hitlert, amire a hadiiparának szüksége van.

Sok brit szégyenkezett a lengyelek megsegítésében mutatkozó tétovaság miatt. A RAF megkezdte a repüléseket Németország felett, propagandaanyagokat, pamfleteket dobtak le, innen származtak a tréfás mondások a „Mein Pamf”-ról és a „konfettiháborúról”.31 A szeptember 4-ei bombázótámadás a wilhelsmhaveni német haditengerészeti bázis ellen megszégyenítő kudarccal végződött. A Brit Expedíciós Haderő első egységei ugyanezen a napon léptek partra Franciaországban, és a következő öt hét folyamán 158 000 ember kelt át a Csatornán. Ám decemberig nem került sor összecsapásokra a német erőkkel.

A franciák nem tettek mást, mint Saarbrücken mellett néhány kilométernyire benyomultak német területre. A németek először nagyszabású támadástól tartottak. Hitler különösen aggódott, mert a hadserege zöme Lengyelországban harcolt, de az offenzíva korlátozott jellege megmutatta, hogy mindez csupán egy jelképes tett volt. A fegyveres erők főparancsnoksága, az Oberkommando der Wehrmacht (OKW) hamarosan újra megnyugodhatott. Egyetlen egységet sem kellett átvezényelni. A britek és a franciák szégyenletes módon nem teljesítették vállalt kötelezettségüket, pedig a lengyelek júliusban még a német Enigma kódoló berendezés általuk készített rekonstrukcióját is átadták nekik.

Szeptember 17-én Lengyelország mártíromsága megpecsételődött, amikor a szovjet erők az egy hónappal korábban Moszkvában aláírt titkos záradék értelmében átlépték a keleti határt. A németeket meglepte, hogy nem cselekedtek hamarabb, de Sztálin úgy kalkulált, ha túl korán lép, a nyugati szövetségesek esetleg kötelességüknek érzik hadat üzenni a Szovjetuniónak is. A szovjetek – talán előre megjósolható cinizmussal – azt állították, hogy a lengyel provokáció miatt érezték kötelességüknek megvédeni az etnikai beloruszokat és ukránokat. Ráadásul a Kreml kijelentette, hogy a Szovjetuniót nem köti többé a Lengyelországgal kötött megnemtámadási szerződés, mert a varsói kormány megszűnt létezni. A lengyel vezetőség valóban elhagyta Varsót aznap reggel, de alig menekültek ki a városból, a szovjet erők már körül is zárták őket. A miniszterek kénytelenek voltak a román határ felé fordulni, mielőtt a délnyugat-ukrajnai Kamenyec-Podolszkból előrenyomuló Vörös Hadsereg teljesen elzárja az utat.32

A határnál katonai és civil járművek hosszú sora vesztegelt, de aznap éjjel végül átengedték a legyőzött lengyeleket. Távozás előtt szinte mindenki magához vett egy marék földet vagy egy kisebb követ. Sokan zokogtak, néhányan öngyilkosságot követtek el. A román emberek barátságosan viselkedtek a menekültekkel, de a kormányra nagy nyomás nehezedett, a németek azt akarták, hogy küldjék vissza őket. A többségnek vesztegetéssel sikerült elkerülnie az őrizetbe vételt, kivéve, ha a tisztviselő a fasiszta Vasgárda támogatója volt. A lengyelek egy része kisebb csoportokba verődve szökött el. A bukaresti lengyel diplomaták által összeállított csoportok Konstancából és más fekete-tengeri kikötőkből hajóztak ki, hogy valamilyen módon eljussanak Franciaországba. Mások Magyarországon, Jugoszlávián és Görögországon keresztül szöktek, és voltak néhányan, akiknek komolyabb problémái adódtak, ezért északra, a balti államokba, majd onnan Svédország felé indultak.

Hitler parancsára az OKW utasította a Bug vonalán túl tartózkodó német csapatokat, hogy készüljenek fel a visszahúzódásra. A Berlin és Moszkva közötti megállapodás gondoskodott róla, hogy a titkos záradékban a Szovjetuniónak szánt területekről a német csapatkivonást összehangolják a Vörös Hadsereg alakulatainak benyomulásával.

Az első találkozásra a kelletlen szövetségesek között Breszt-Litovszktól északra került sor. Szeptember 22-én a város hatalmas erődjét ünnepi ceremónia kíséretében adták át a Vörös Hadseregnek. A résztvevő szovjet tisztek balszerencséjére ez a kapcsolat a német tisztekkel később Berija NKVD-jének fő célpontjává tette őket.

A lengyel ellenállás folytatódott, a bekerített csapatok továbbra is kitöréssel próbálkoztak, az egyes katonák pedig irreguláris csoportokká szerveződve az erdők, mocsarak és hegyek kevésbé járható részeiről küzdöttek tovább. A keletre vezető utakat eltorlaszolták a menekültek, akik lovas kocsikkal, ütött-kopott autókkal és kerékpárokkal próbáltak minél távolabb kerülni a harci zónától. „Az ellenség mindig ott volt a fejünk fölött – írta egy fiatal lengyel katona. – És ha még alacsonyra is ereszkedtek, akkor is régi Mauserjeink lőtávolságán kívül maradtak. A háború látképe hamar monotonná vált; nap nap után ugyanaz a látvány fogadott: a légi csapások elől menekülő civilek, szétszóródott konvojok, lángoló járművek. A szag elviselhetetlen volt az utakon. Az elhullott lovak elföldelésével senki nem törődött, a bűz mindent betöltött. Csak éjszaka mozogtunk, és megtanultunk menetelés közben aludni. Tilos volt rágyújtani, mert féltünk, hogy a dohány izzása a nyakunkra hozza a Luftwaffét.”33

Varsó továbbra is a lengyel ellenállás első számú bástyája maradt. Hitler türelmetlen volt, mielőbb el akarta foglalni a fővárost, ezért a Luftwaffe intenzív bombázásba kezdett. A német gépek a levegőben nem sok ellenállással találkoztak, a város pedig nélkülözte a hatékony légvédelmet. Szeptember 20-án a Luftwaffe 620 géppel támadta Varsót és Modlint. Másnap Göring nagyszabású támadásra utasította az 1. és a 4. légiflottát. A bombázás teljes erővel folytatódott – a Luftwaffe még Junkers 52-es szállító repülőgépeket is bevetett gyújtóbombák ledobására –, amíg Varsó október 1-jén meg nem adta magát. A romok alá temetett holttestek és az utcán fekvő, felpuffadt lótetemek bűze kibírhatatlan volt. A légi csapások során 25 000 civil és 6000 katona vesztette életét.

Szeptember 28-án, miközben Varsó támadás alatt állt, Ribbentrop újra Moszkvába repült és aláírt egy újabb „határvonali és barátsági megállapodást” Sztálinnal, melyben néhány ponton megváltoztatták a demarkációs vonalat. Ez átengedte Szovjetuniónak szinte egész Litvániát, cserébe a német megszállás alatt álló lengyel terület növeléséért. Megállapodtak a szovjet szektorban élő etnikai németek átszállításáról is náci területre. Sztálin rezsimje ezenkívül kiadott sok német kommunistát és más politikai ellenfelet is. Végül megegyeztek az európai háború végében, most, hogy a „lengyelkérdést” sikeresen megoldották.

Nem lehetett kétséges, ki nyerte a legtöbbet a náci–szovjet paktumot alkotó két szerződés révén. A brit haditengerészeti blokádtól tartó Németországnak most már minden a rendelkezésére állt a háború folytatásához. A Szovjetunió nemcsak gabonát, olajat és mangánt ígért, hanem közvetítőként vállalt szerepet olyan termékek beszerzéséhez is – például a gumi –, melyet Németország nem vásárolhatott meg külföldön.

A moszkvai tárgyalásokkal egy időben a szovjetek fokozatosan nyomás alá helyezték a balti államokat. Szeptember 28-án „kölcsönös támogatási” szerződést kényszerítettek Észtországra. Az elkövetkező két hétben Lettország és Litvánia is kénytelen volt aláírni egy ugyanilyen megállapodást. Annak ellenére, hogy Sztálin személyes garanciát vállalt a függetlenség tiszteletben tartására, a következő nyáron mindhárom állam betagozódott a Szovjetunióba, és az NKVD 25 000 „nemkívánatos elemet” deportált.34

Míg a nácik elfogadták Sztálin igényét a balti államokra, valamint Besszarábia romániai részére, ambícióit a Fekete-tenger partvidékével és a ploesti olajmezők közelében lévő Duna-torkolattal kapcsolatban nem csak provokatívnak, de fenyegetőnek is találták.

A szórványos, elszigetelt lengyel ellenállás még októberben is folytatódott, de a vereség mértéke letaglózó volt. A németek ellen harcoló lengyel fegyveres erők 70 000 halottat, 133 000 sebesültet és 700 000 hadifoglyot veszítettek. A teljes német veszteség 44 000 főt számlált, ebből 11 000 volt a halott.35 Az apró lengyel légierőt megsemmisítették, de a Luftwaffe 560 gépes vesztesége a hadjárat során – főként lezuhanásból és légvédelmi fegyverek tüzétől – meglepően magas volt. A szovjet invázió adatai még döbbenetesebb képet mutattak. A Vörös Hadsereg 996 halottat és 2002 sebesültet veszített, míg a lengyel veszteség a sebesülteket nem számítva 50 000-re rúgott. Ezt a különbséget talán csak a tömeges kivégzésekkel lehet megmagyarázni, valamint a következő tavaszon lezajlott mészárlásokkal, beleértve a katinyi erdőben történteket is.

Hitler nem jelentette be azonnal a lengyel állam halálát. Októberben még abban reménykedett, hogy sikerül egyezségre jutnia a franciákkal és a britekkel. A lengyelek megsegítését célzó nyugati szövetséges offenzíva elmaradása abba a hitbe ringatta, hogy a britek, és különösen a franciák nem kívánják folytatni a háborút. Október 5-én, miután oldalán Erwin Rommel vezérőrnaggyal fogadta a katonák tisztelgését a varsói díszfelvonuláson, nyilatkozott a külföldi újságíróknak. „Uraim, meg kell nézniük Varsó romjait. Legyen ez figyelmeztetés London és Párizs azon államférfijainak, akik tovább szeretnének háborúzni.”36 Másnap „békeajánlatot” jelentett be a Reichstagban. Ám amikor ezt mindkét szövetséges kormány elutasította, és egyértelművé vált, a Szovjetunió minden lengyel identitásától meg akarja szabadítani a zónát, Hitler Lengyelország teljes megsemmisítése mellett döntött.

A német megszállás alatt álló Lengyelországot felosztották központi és délkeleti Generalgouvernementre (Főkormányzóság), valamint a birodalomhoz csatolt területekre (Gdańsk–Nyugat-Poroszország és Kelet-Poroszország északon, Wartheland nyugaton és Felső-Szilézia délen). Nagyszabású etnikai tisztogató program indult, hogy kiürítsék ez utóbbi, „németesített” körzeteket. Ide akarták beköltöztetni a „népi németeket (Volksdeutsche) a balti államokból, Romániából és a Balkán más államaiból. A lengyel városokat átnevezték. Łódź Litzmannstadt lett egy német tábornok után, akit itt öltek meg az I. világháborúban. Poznań visszakapta porosz nevét (Posen), és Warthegau fővárosává tették.

A lengyelországi katolikus egyházat, az ország hazafiasságának szimbólumát folyamatosan zaklatták és üldözték, a papokat letartóztatták és deportálták. Hogy eltöröljék a lengyel kultúrát és lehetetlenné tegyék egy jövőbeli vezetőség létrejöttét, iskolákat és egyetemeket zártak be. Csak a legalapvetőbb oktatást engedélyezték, ami a modern helóták kasztjának elegendő volt. A Krakkói Egyetem professzorait és tanárait novemberben a sachsenhauseni koncentrációs táborba deportálták. A lengyel politikai foglyokat az oświęcimi lovassági barakkokba küldték – a helyet később átnevezték Auschwitzra.

A náci párt tisztségviselői nagyszámú lengyelt választottak ki németországi munkára, valamint fiatal nőket háztartási alkalmazottnak. Hitler elmondta a hadsereg főparancsnokának, Walther von Brauchitsch tábornoknak, hogy „olcsó rabszolgákra” van szükségük, és ki akarják söpörni a „csőcseléket” az újonnan megszerzett német területekről.37 A szőke, árja ideát megtestesítő gyermekeket Németországba küldték adoptálásra. Albert Förster, Gdańsk–Nyugat-Poroszország Gauleitere azonban felbőszítette a faji tisztaság híveit, amikor engedélyezte nagyszámú lengyel átminősítését etnikai németté. Az érintett lengyelek számára, bármilyen megszégyenítő és visszataszító megoldás is volt, ez az átsorolás jelentette az egyetlen utat a kilakoltatás és a deportálás elkerülésére. A férfiakat azonban hamarosan besorozták a Wehrmachtba.

Hitler október 4-én amnesztiát adott mindazoknak a katonáknak, akik foglyokat és civileket öltek meg. Indoklása szerint hívei „a lengyelek által elkövetett atrocitások feletti keserűségükben” cselekedtek.38 Sok tisztet nyugtalanított mindaz, amit ők a katonai fegyelem lazulásaként értelmeztek. „Borzalmas jeleneteknek voltunk szemtanúi, német katonák gyújtogattak és romboltak, gyilkoltak és fosztogattak gondolkodás nélkül – írta az egyik tüzérzászlóalj parancsnoka. – Felnőtt emberek, akik mintha nem is tudták volna, mit tesznek, lelkifurdalás nélkül szegték meg a törvényeket és utasításokat, mocskolták be a német katonai becsületet.”39

Johannes Blaskowitz altábornagy, a 8. hadsereg főparancsnoka hevesen tiltakozott az ellen, hogy az SS és szövetségesei – a Sicherheitspolizei (biztonsági rendőrség) és a Volksdeutscher Selbstschutz – civileket gyilkolnak. Amikor Hitler ezt meghallotta, dühösen üzente: „Ön nem az üdvhadsereget vezette háborúba!”40 A hadseregtől érkező többi tiltakozásra is ugyanilyen keresetlen szavakkal válaszolt. Sok német tiszt azonban továbbra is úgy vélte, Lengyelország nem érdemli meg, hogy létezzen. Nem nagyon akadt olyan, aki morális alapon emelt volna szót az invázió ellen. Az idősebb tisztek az I. világháborút követő zűrzavaros időszakban a Freikorpsnál szolgáltak, és részt vettek néhány heves csatározásban a lengyelek ellen, főként Sziléziában.

Sok szempontból a lengyel hadjárat és következményei Hitler Rassenkriegjének, a Szovjetunióval folytatott későbbi fegyverkezési versenyének főpróbája volt. Körülbelül 45 000 lengyel és zsidó civilt öltek meg többnyire egyszerű német katonák. Az SS Einsatzgruppék elmegyógyintézetek lakóit géppuskázták le. A Tannenberg művelet keretében mindegyik hadsereg hátsó lépcsőjébe egy-egy Einsatzgruppét vezényeltek, az ő dolguk volt elfogni és megölni az arisztokratákat, bírókat, nevesebb újságírókat, professzorokat és bárki mást, aki a jövőben esetleg a lengyel ellenállási mozgalom élére állhatott volna. Szeptember 19-én Heydrich SS-vezérezredes nyíltan közölte Franz Halder tábornokkal, a hadsereg vezérkari főnökével, hogy „tisztogatás lesz: zsidók, értelmiségiek, papok, arisztokraták”.41 A folyamat először még meglehetősen kaotikusan zajlott, különösen az etnikai német milícia esetében, de az év vége felé már sokkal szervezettebbé és következetesebbé vált.

Bár Hitler gyűlölete a zsidók irányában sosem ingott meg, az 1942-ben elkezdődött ipari méretű fajirtás nem mindig képezte terve részét. Fürdőzött saját megszállott antiszemitizmusában, és elterjesztette azt a náci eszmét, hogy Európát meg kell „tisztítani” a zsidó befolyástól. Ám a háború előtti terveiben nem szerepelt a teljes megsemmisítés. Akkor még csak arra összpontosított, hogy olyan nyomást gyakoroljon a zsidókra, amitől kénytelenek lesznek emigrálni.

A náci politika a „zsidókérdéssel” kapcsolatban folyamatosan ingadozott. Igazából a „politika” szó is félrevezető, ha figyelembe vesszük a Harmadik Birodalom intézményrendszerében tomboló zűrzavart. Hitler közömbös hozzáállása az adminisztrációhoz az egymással vetélkedő részlegek és minisztériumok kóros elburjánzásához vezetett. Rivalizálásuk – különösen a Gauleiterek és más náci tisztségviselők, az SS és a hadsereg között – pazarló működést és a kohézió teljes hiányát eredményezte, ami tökéletes ellentétben állt a rezsim könyörtelen hatékonyságáról alkotott képpel. Belekapaszkodtak a Führer elejtett megjegyzéseibe, próbálták kitalálni a gondolatait, és a kegyeit kereső riválisok különféle programokat indítottak el anélkül, hogy konzultáltak volna más, érintett szervezetekkel.

1939. szeptember 21-én Heydrich parancsot adott, hogy kezdjék meg az „előzetes intézkedéseket” Lengyelország zsidó lakosságával szemben – ami az invázió előtt három és fél milliós néptömeget jelentett, a legnagyobbat egész Európában.42 A szovjet zónában körülbelül másfél millióan éltek, ez a szám további 350 000-rel növekedett a német hadsereg elől keletre menekülők miatt. Heydrich utasítására a német területeken maradókat a jó vasúti összeköttetéssel rendelkező nagyobb városokba kellett terelni. Hatalmas népvándorlásra lehetett számítani. Október 30-án Himmler Warthegau összes zsidóját a Főkormányzóság területére szállíttatta. Házaikat a Volksdeutsche telepeseknek szánták, akik soha nem éltek a Reich határain belül, és sokan közülük németül is alig beszéltek.

Hans Frank, az arrogáns és korrupt náci tisztviselő, aki a krakkói királyi palotából irányította a Főkormányzóságot, feldühödött, amikor utasították, hogy készüljön fel több százezer zsidó és kitelepített lengyel fogadására. Nem készültek tervek az áldozatok elszállásolására és élelmezésére, és senki nem tudta, mihez kezdjenek velük. Elméletben az egészséges zsidókat kényszermunkára fogták volna, a többieket pedig ideiglenes gettókban helyezik el a nagyobb városokban, amíg át nem telepítik őket. A gettókba zárt, pénzüktől megfosztott zsidókkal sok esetben az éhezés és a betegségek végeztek. Bár a teljes kiirtásuk még nem volt napirenden, ez egy fontos lépést jelentett abban az irányban. És mivel a zsidók áttelepítésének nehézsége egy egyelőre meg nem nevezett „kolóniára” sokkal nagyobbnak bizonyult a vártnál, hamarosan felmerült az ötlet, hogy könnyebb lenne megölni őket.

Míg a fosztogatás, a gyilkolás és a zűrzavar a náci megszállás alatt álló területeken elviselhetetlenné tette az életet, az új belső határ szovjet oldalán rekedt lengyelek körülményei sem voltak sokkal jobbak.

Sztálin gyűlölete Lengyelország iránt a szovjet–lengyel háborúig, valamint a Vörös Hadsereg 1920-as varsói vereségéig nyúlt vissza, amit a lengyelek csak úgy emlegettek: „csoda a Visztulán”. Sztálint erősen kritizálták, amiért az 1. lovassági hadsereggel nem nyújtott támogatást M. N. Tuhacsevszkij marsall erőinek, akit 1937-ben, a Vörös Hadsereg megtisztításának kezdetén koholt vádak alapján kivégeztetett. Az 1930-as években az NKVD kémnek kiáltotta ki a Szovjetunióban élő lengyelek többségét, főleg a kommunistákat.

Nyikolaj Jezsov, aki a „nagy terror” időszakában az NKVD-t vezette, az elképzelt lengyel konspirációk megszállottjává vált. Az NKVD-ből kizárták az összes lengyelt, és az 1937. augusztus 11-én kiadott 00485. számú utasításban minden lengyelt az állam ellenségévé nyilvánítottak. Amikor Jezsov a letartóztatások, kínzások és kivégzések első húsz napja után jelentést tett, Sztálin dicsérte a munkáját: „Nagyon jó! Folytassa a lengyel söpredék felkutatását és megsemmisítését! Végezze ki őket a Szovjetunió érdekében!”43 A „nagy terror” lengyelellenes hullámában 143 810 embert tartóztattak le kémkedés vádjával, és 111 091-et végeztek ki. Ebben az időszakban egy lengyel embernek körülbelül negyvenszer annyi esélye volt a kivégzésre, mint egy szovjet polgárnak.

Az 1921-es rigai szerződés értelmében, ami véget vetett a szovjet–lengyel háborúnak, a győztes lengyelek megkapták Belorusszia és Ukrajna nyugati részeit, és Józef Piłsudski marsall légiósai közül sokan ott telepedtek le. Ám a Vörös Hadsereg 1939-es inváziója következtében hirtelen több mint ötmillió lengyel találta magát a szovjetek uralma alatt, akik a lengyel hazafiasságot ellenforradalmiságnak tekintették. Az NKVD 109 400 embert tartóztatott le – legtöbbjüket a Gulag munkatáboraiba küldték –, 8513-at pedig kivégeztetett. A szovjet hatóságok célkeresztjébe került mindenki, aki szerepet játszhatott a lengyel nacionalizmus életben tartásában, köztük földbirtokosok, jogászok, tanárok, papok, újságírók és tisztek. Célirányos osztályharc és a nemzet lefejezése volt ez. A Vörös Hadsereg megszállása alatt álló Kelet-Lengyelországot széttagolták és beolvasztották a Szovjetunióba, míg az északi részt Belorussziához, a délit pedig Ukrajnához csatolták.

A tömeges deportálások Szibériába és Közép-Ázsiába 1940. február 10-én kezdődtek. Az NKVD lövészezredei 139 794 lengyel civilt gyűjtöttek össze a mínusz harminc fokos hidegben. A kiválasztott családok első hullámát kiáltások és az ajtón csattanó puskatusok döndülései ébresztették. A Vörös Hadsereg és az ukrán milícia katonái egy NKVD-tiszt parancsnoksága alatt benyomultak a házakba, és a fegyverükkel hadonászva fenyegetően üvöltöztek. Az ágyakat felborították, a szekrényeket átkutatták, elrejtett fegyvereket kerestek. „Maguk a lengyel elit – mondta egy NKVD-tiszt az Adamczyk családnak. – A lengyel nemesek és urak. A nép ellenségei.”44 Az NKVD másik, gyakran használt szólama az „aki lengyel, mindig kulák marad” volt – a szovjetek ezzel a sértő kifejezéssel illették a módos és reakciós parasztokat.45

A családoknak nem sok időt adtak felkészülni a borzalmas utazásra, hátra kellett hagyniuk házukat és földjeiket. A legtöbben bénultan fogadták a hírt. Az apákat és fiúkat a fal felé nézve letérdeltették, míg a nők összeszedhették a holmikat, például a varrógépeket, melyekkel esetleg pénzt tudnak keresni, bárhová is mennek, a konyhai eszközöket, ágyneműket, családi fotókat, a gyermekek babáit és tankönyveit.46 A szovjet katonák némelyike láthatóan szégyellte magát, ők halk szavakkal mentegetőztek. Némelyik család megfejhette a tehenét, esetleg levághatott néhány csirkét vagy egy malacot, hogy legyen élelmük a háromhetes úton a marhavagonban. Minden mást ott kellett hagyniuk. A lengyelek kitelepítése megkezdődött.

Japánok szuronnyal végzik ki a kínai foglyokat Nankingban

Japán lóvontatású tüzérség Dél-Kínában

Goebbels és Göring

Jegyzetek

A bibliográfia megtalálható a www.antonybeevor.com oldalon.

RÖVIDÍTÉSEK

AMPSB – Arhiv Muzeja Panorami Sztalingradszkoj Bitvij (A Sztálingrádi Csata Panorámamúzeumának archívuma)

AN – Archives Nationales, Párizs

BA-B – Bundesarchiv, Berlin-Lichterfelde

BA-MA – Bundesarchiv-Militärarchiv, Freiburg im Breisgau

BfZ-SS – Bibliothek für Zeitgeschichte, Sammlung Sterz, Stuttgart

CCA – Churchill Kollégiumi Archívum, Cambridge

DCD – Duff Cooper naplói (kiadatlan magángyűjtemény, London)

DGFP – Documents on German Foreign Policy, 1918–1945, „D” sorozat, Washington DC, 1951–4.

Domarus – Max Domarus (szerk.), Hitler: Reden und Proklamationen, 1932–1945, 2. köt., Wiesbaden, 1973

ETHINT – Európai Hadszíntér Történelmi Kihallgatások, 1945, USAMHI

FMS – Külföldi Katonai Tanulmányok, USAMHI

FRNH – Final Report by Sir Nevile Henderson, 20 September 1939, London, 1939

FRUS – Külügyminisztérium, The Foreign Relations of the United States, 23. köt., Washington DC, 1955–2003

GARF – Goszudarsztvennyij Arhiv Rosszijszkoi Federaciji (Orosz Föderáció Állami Archívuma), Moszkva

GBP – Godfrey Blunden iratai (magángyűjtemény, Párizs)

GSWW – Militärgeschichtliches Forschungsamnt (Hadtörténeti Kutatóintézet), Germany and the Second World War, 10. köt., Oxford, 1990–2012. (Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg, 13. köt., Stuttgart, 1979–2008)

IMT – Nemzetközi Katonai Törvényszék, Trial of the Major German War Criminals, A nürnbergi Nemzetközi Katonai Törvényszék jegyzőkönyvei, London, 1946

IWM – Birodalmi Háborús Múzeum hangarchívuma, London

JJG – Joan Gibbons naplója, Sir Nevile Henderson segédjének kiadatlan naplója (magángyűjtemény)

KTB – Kriegstagebuch

KTB OKW – Kriegstagebuch des Oberkommandos der Wehrmacht (Wehrmachtführungsstab), 1939–1945, Frankfurt am Main, 1965

MP – George C. Marshall iratai, Lexington, Va

MPW – Muzeum Powstania Warszawskiego (Varsói Felkelés Múzeum), Varsó

NA II – Nemzeti Irattár II, College Park, Md.

NHHC – Haditengerészeti Történeti és Örökségi Parancsnokság, Washington DC

OCMH-FPP – Hadtörténeti Igazgatóság Hivatala, Forest Pogue iratai, USAMHI

PDDE – The Papers of Dwight David Eisenhower, III. köt.: The War Years, szerk. Alfred D. Chandler, Baltimore, Md., 1970

PP – Lord Portal iratai, Krisztus Egyháza Könyvtár, Oxford

RGALI – Rosszijszkiji Goszudarsztvennyij Arhiv Literaturij i Iszkussztva (Orosz Irodami és Művészeti Állami Archívum), Moszkva

RGASPI – Rosszijszkiji Goszudarsztvennyij Arhiv Szocialno-Politicseszkoj Isztoriji (Orosz Szociálpolitikai Történeti Állami Archívum).

RGVA – Rosszijszkiji Goszudarsztvennyij Vojennyij Arhiv (Orosz Állami Katonai Archívum), Moszkva

RGVA-SA – Az összegyűjtött német dokumentumok „különleges irattára” az RGVA-ban

SHD-DAT – Service Historique de la Défense, Département de l’Armée de Terre, Vincennes

SOAG – Sir Charles Webster és Noble Frankland, The Strategic Air Offensive against Germany, 1939–1945, 4. köt., London, 1961

SWWEC – II. Világháború Tapasztalati Központ, Walton, W. Yorks

TBJG – Die Tagebücher von Joseph Goebbels, szerk. Elke Fröhlich, München, 29. köt., München, 1992–2005

TNA – Nemzeti Archívum, Kew

TsAFSB – Centralnyij Arhiv Federalnoi Szluzsbij Bezopasztnosztyij (az FSB [egykori KGB] központi archívuma), Moszkva

TsAMO – Centralnyij Arhiv Minisztercva Oboronyij (Védelmi Minisztérium Központi Archívuma), Podolsk

TsKhIDK – Centr Hranenyija i Izsucsenyija Dokumentelnyih Kolleciji (Történelmi Dokumentumgyűjtemények Megőrzési és Tanulmányi Központja), Moszkva

USACMH – Amerikai Hadsereg Hadtörténeti Központja, Washington DC

USAMHI – Amerikai Hadsereg Történelmi Intézete, Amerikai Hadsereg Hadi Kollégiuma, Carlisle, Pa

VCD – Vaszilij Csurkin naplója, Voennaya literatura: dnevniki i pisma, http://militera.lib.ru/db/churkin

VIZh – Voenno-Istoricheskii Zhurnal

VOV – Velikaya otechestvennaya voina, 1941–1945, Moszkva, 1984

Bevezetés

George Kennannak tulajdonított kifejezés; lásd Stephan Burgdorff és Klaus Wiegrefe (szerk.), Der Erste Weltkrieg. Die Urkatastrophe des 20. Jahrhunderts, München, 2004., 23–35. o., idézve Ian Kershaw, Fateful Choices: Ten Decisions that Changed the World, 1940–1941., London, 2007., 3. o.

Ernst Nolte, Der europäische Bürgerkrieg, 1917–1945, Frankfurt am Main, 1988.

Michael Howard: „Harminc év háború? A két világháború történelmi perspektívában”, Liberation or Catastrophe? Reflections on the History of the Twentieth Century, London, 2007, 67. o.; Gerhard Weinberg, A World at Arms: A Global History of World War II, New York, 2005., 2. o.

Michael Burleigh, The Third Reich, London, 2000, 149–215. o.; Richard J. Evans, The Coming of the Third Reich, London, 2005; és Ian Kershaw, Hitler, 1889–1936: Hubris, London, 1998.

Sebastian Haffner, Defying Hitler, London, 2002, 72. o.

TBJG, I. rész, 3. köt., 351. o. A legjobb kutatási elemzés a holokauszt eredetéről és az általa kiváltott történészi vitákról: Ian Kershaw, The Nazi Dictatorship: Problems and Perspectives of Interpretation, London, 2000, 93–133. o., és Kershaw, Hitler, The Germans and the Final Solution, New Haven, 2008.

Adolf Hitler, Main Kampf, Mumbai, 1988., 1. o.

Adam Tooze: The Wages of Destruction: The Making and the Breaking of the Nazi Economy, London, 2006, 264. o.

Uo., 274. o.

Sebastian Haffner, The Meaning of Hitler, London, 1979, 18. o.

Uo., 19. o.

Domarus, II. köt., 1058. o., idézve Ian Kershaw, Hitler, 1936–1945: Nemesis, London, 2000, 152–153. o.

CCA, Duff Cooper iratai, DUFC 8/1/14, idézve Richard Overy, 1939: Countdown to War, London, 2009, 29. o.

1. A háború kitörése

Otto Preston Chaney, Zhukov, Norman, Okla., 1971, 62–65. o.

Idézve Ella Zsukova: „Interezij otca”, I. G. Alekszandrov (szerk.), Marshal Zhukov, Polkovodets i chelovek, 2 köt., Moszkva, 1988., I. köt., 38. o.

Dimitrij Volkogonov, Harold Shukman (szerk.), Stalin’s Generals, London, 1993, 313. o.

Idézve Robert Edwards, White Death: Russia’s War on Finland, 1939–1940, London, 2006, 96. o.

Alvin D. Coox, Nomonhan: Japan against Russia, 1939, 2 köt, Stanford, 1985; és Katsu H. Young, „A Nomonhan-incidens: a birodalmi Japán és a Szovjetunió”, Monumenta Nipponica, 22. köt, I/2. sz., 1967, 82–102. o.

Mark R. Peattie, „A sárkány magja”, Mark Peattie, Edward Drea és Hans van de Ven, The Battle for China: Essays on the Military History of the Sino-Japanese War of 1937–1945, Stanford, 2001, 55. o.

Chaney, Zhukov, 69–70. o.

Edward J. Drea, Nomonhan, Japanese–Soviet Tactical Combat, 1939, Fort Leavenworth, 1981; Coox, Nomonhan: Japan against Russia; és Georgij Zsukov, Marshal Zhukov: Kakim my yego pomnim, Moszkva, 1988.

Chaney, Zhukov, 73. o.

G. F. Krivosejev, Soviet Casualties and Combat Losses in the Twentieth Century, London, 1997, 53. o.

GSWW, I. köt, 685. o.

David Dilks (szerk.), The Diaries of Sir Alexander Cadogan, London, 1971, 175. o.

Idézve Terry Charman, Outbreak 1939: The World Goes to War, London, 2009, 46. o.

Raymond James Sontag és James Stuart Beddie (szerk.), Nazi-Soviet Relations, 1939–1941, New York, 1948, 38. o.

Idézve Simon Sebag Montefiore, Stalin: The Court of the Red Tsar, London, 2003, 269. o.

JJG, 17.8.39

GSWW, II. köt, 153. o.

Albert Speer, idézve Gitta Sereny, Albert Speer: His Battle with Truth, London, 1995, 207. o.

JJG, 21.8.39

FRNH, 9. o.

Uo., 10. o.

JJG, 25.8.39

FRNH, 17. o.

Overy, 1939, 68. o.

2. „Lengyelország teljes megsemmisítése”

Hitler, 22.8.39, DGFP, „D” sorozat, VII. köt., 193. sz.

BA-MA, RH39/618, idézve Jochen Böhler, Auftakt zum Vernichtungskrieg. Die Wehrmacht in Polen, 1939, Frankfurt am Main, 2006, 52. o.

Overy, 1939, 69–70. o.

GARF 9401/2/96 és RGVA 32904/1/19

GSWW, II. köt., 90. o.

SHD-DAT, idézve Claude Quétel, L’Impardonnable Défaite, Párizs, 2010, 196. o.

BA-MA, RH37/1381; RH26-208/5, idézve Böhler, Auftakt zum Vernichtungskrieg, 40. o.

NA II RG 242, T-79, R.131, 595

GSWW, II. köt., 82. o.

1.9.39, Domarus, II. köt., 1307. o.

Anatole de Monzie, Ci-devant, Párizs, 1941, idézve Quétel, L’Impardonnable Défaite, 204. o.

Georges Bonnet, Dans la tourmente: 1938–1948, Párizs, 1971, idézve Quétel, L’Impardonnable Défaite, 195. o.

Paul Schmidt, Hitler’s Interpreter, New York, 1950, 157–8. o.

Idézve Harold Nicolson, Friday Mornings, 1941–1944, London, 1944, 218. o.

Mass Observation, idézve Daniel Swift, Bomber County, London, 2010, 118. o.

Molly Panter-Downes, London War Notes, 1939–1945, London, 1971, 3–6. o.

Overy, 1939, 107–8. o.

Général P. de Villelume, Journal d’une défaite: août 1939–juin 1940, Párizs, 1976, idézve Quétel, L’Impardonnable Défaite, 211. o.

GSWW, II. köt., 138. o.

Richard J. Evans, The Third Reich at War: How the Nazis Led Germany from Conquest to Disaster, London, 2008, 8. o.

17.9.39-es levél, BfZ-SS 28774, idézve Böhler, Auftakt zum Vernichtungskrieg, 43. o.; lásd még BA-MA RH37/5024; RH53-18/152; RH37/5024

Idézve Klaus Latzel, Deutsche Soldaten – nationalsozialisticher Krieg? Kriegserlebnis – Kriegserfahrung 1939–1945, Paderborn, 1998, 153. o.

BA-MA RH41/1012 („katzenfreundlich”)

BA-MA RH37/6891, 11. o. (zogen respektvoll den Hut”)

BA-MA RH28-1/255

BA-MA RH53-18/17

BA-MA RH26-4/3, idézve Böhler, Auftakt zum Vernichtungskrieg, 109. o.

Böhler, Auftakt zum Vernichtungskrieg, 241–2. o.

Evans, The Third Reich at War, 14–15. o.

TBJG, I. rész, VII. köt., 92. o.

Panter-Downes, London War Notes, 19. o.

Adam Zamoyski, The Forgotten Few: The Polish Air Force in the Second World War, London, 1995, 35–43. o.

K. S. Karol, „Egy tétlen lengyel kadét”, Between Two Worlds: The Life of a Young Pole in Russia, New York, 1987, idézve Jon E. Lewis, Eyewitness World War II, Philadelphia, 2008, 36–7. o.

V. N. Zemszkov, „Prinuditelnyije Migracij iz Pribaltiki v 1940–1950-h godah”, Otechesvennyy Arkhiv, 1. sz., 1993, 4. o., idézve Geoffrey Roberts, Stalin’s Wars: From World War to Cold War, 1939-1953, New Haven, 2006, 45. o.

GSWW, II. köt., 124. o.; Krivosejev, Soviet Casualties and Combat Losses, 59. o.

Joseph W. Grigg, „Lengyelország: az elesett Varsó falain belül”, United Press, 6.10.39

Franz Halder, Generaloberst Halder: Kriegstagebuch. Tägliche Aufzeichnungen des Chefs des Generalstabes des Heeres, 1939–1942. 3 köt., Stuttgart, 1962–4., I. köt: Vom Polenfeldzug bis zum Ende der Westoffensive, 107. o.

GSWW, IX/I. köt., 811. o.

12.10.39, BA-MA RH41/1177, idézve Böhler, Auftakt zum Vernichtungskrieg, 7. o.

GSWW, IX/I. köt., 811. o.

Halder, Kriegstagebuch, I. köt., 79. o., idézve Evans, The Third Reich at War, 16. o.

Timothy Snyder, Bloodlands: Europe between Hitler and Stalin, London, 2010, 89– 104. o.

Leonyid Naumov, Stalin i NKVD, Moszkva, 2007, 299–300. o., idézve uo., 96. o.

Wesley Adamczyk, When God Looked the Other Way: An Odyssey of War, Exile and Redemption, Chicago, 2006, 26–7. o., idézve Matthew Kelly, Finding Poland, London, 2010, 62. o.

Idézve Snyder, Bloodlands, 86. o.

Kelly, Finding Poland, 63. o. Lásd még a Határvidéki Telepes Családok Társaságának beszámolóit, Stalin’s Ethnic Cleansing in Eastern Poland: Tales of the Deported, 1940–1946, London, 2000.