ELSŐ RÉSZ

KÉT TŰZ KÖZÖTT

1.

1428. Szent György hava1, Galambóc vára

Az ég alját bíborba vonta az alkonyat, és a vár egyik tornyában felhangzott a müezzin esti imára hívó éneke. Galambóc erődítményének török védői most megálltak munkájukban, Kelet felé fordultak, majd a földre térdelve és előreborulva dicsőítették Allahot. Ali, a mokány, fekete hajú siheder éppen a lőszerraktárból iramodott ki, hogy a tüzérek jelentését továbbítsa Halil bégnek, amikor meghallotta az érces énekhangot: Allah a leghatalmasabb! Gyertek imádkozni! Megtorpant és körbesandított. Mümtaz, a helyettes várparancsnok azonnal észrevette és szigorúan végigmérte. Ali felsóhajtott, mert belátta, hogy már nem tudja ima előtt elvinni az üzenetet. A többiekkel együtt letérdelt és lesunyta a fejét. Bosszúsan beharapta az ajkát. Most, hogy Mümtaz észrevette, biztosan kikérdezi tőle a tegnap feladott Korán-verseket, de Ali egyiket sem tanulta meg. Már a bőrén érezte gazdája botütéseit, és idegesen fészkelődött. Oldalra pillantott. A vár rác katonái nem imádkoztak együtt a törökökkel, de tiszteletteljesen félrevonultak és csendben maradtak.

A mindenféle népségből összeállt várvédőkön Ali már csöppet sem csodálkozott, hiszen Mümtaztól tudta, hogy amikor a rác erősség török kézre került, a korábban itt szolgáló gyaur vitézek közül számosan úgy döntöttek, inkább a törökök szolgálatába állnak. Sokkal kedvezőbb járadékot kaptak így, mint Brankovics György idejében bármikor, a vár új urai pedig jól bántak velük, és nagyra értékelték a munkájukat. Ellenben ha a magyarok szóba kerültek, a veterán Mümtaz jó adag szitkot és rágalmat szórt rájuk, és kárörvendőn beszélt az ország keresztény királyáról.

– Az a vén bakkecske, az az ostoba Sigismundus addig-addig fösvénykedett – magyarázta a fiúnak –, s egyre csak halogatta, hogy a rácok királyának halála után megvásárolja a várat a magyarok számára, mígnem a rác várkapitány megelégelte a dolgot, és eladta nekünk tizenkétezer aranyért. Most már semmi sem állhat az utunkba, és a szultán szandzsákjai csakhamar terebélyesedni fognak! Allah mellettünk áll!

A bölcs Mümtaz, Zynam bég jobbkeze azonban jobbnak látta hallgatni, ha a szemközti vár szóba került, és mindenki sejtette, hogy az a vén bakkecske, aminek a magyarok urát nevezte, talán nem is olyan ostoba. Alig egy éve, hogy a török megtelepedett Galambócban, a Duna vadregényes kanyarulatának kulcsfontosságú erődítményében, a Luxemburgi máris odavezényelte a csapatait, és hatalmas építkezésbe fogott a túlsó parton. Ali maga nem látta, amint a szemközti dombos, hegyes oldalon mindössze néhány téli hónap leforgása alatt felhúzták a félelmetes várat, hiszen csak rövid ideje szegődött Mümtaz szolgálatába. Ám azok, akik látták, elmesélték neki, hogy irtózatos sürgés-forgás közepette folytak az építkezések a nagy folyó bal partján, és a magyar király lombardiai és génuai építészeket is felfogadott. A falak napról napra, hétről hétre erősödtek, egyre szemtelenebbül emelkedtek az ég felé, és a szandzsákbég jóslata, miszerint a magyaroknak pénz- vagy emberhiány miatt beletörik majd a foguk az egészbe, nem vált be. A magyarok mindenáron vissza akarták szerezni a délvidéki védvonal fölött az ellenőrzést. Hosszú heteken át kígyóztak a nehéz szekerek a magyar vár irányába, egyre csak hordták az építőanyagot és az élelmet, a folyót pedig ellepték a magyar gályák, amelyeken letakart hadi gépek sorakoztak. A törökök tudni vélték, hogy újdonatúj bombardákat és puskákat szállítanak.

A törökök egyre kétségbeesettebben szemlélték az előkészületeket, bár igyekeztek egymás előtt titkolni a félelmeiket. Tavasszal, amikor a fiatal Ali Mümtaz keze alá került, a magyarok ellenerődje, melyet Szentlászóvárának neveztek, már teljesen készen állt. Kihívóan és fenyegetően magasodott előttük, bástyáin hadizászlók lobogtak büszkén. A magyar hadinép feltartóztathatatlan áradatként érkezett a túlsó oldalra. A szultánnak írt jelentések eleinte csak tízezer főről szóltak, s ezek ellen kértek erősítést, ám ahogy a szemközti tábor nőtt, úgy híztak a számok is a Zynam bég által sebtében körmölt üzenetekben. Megérkezett Dan havasalföldi fejedelem több mint hatezer fős serege, aztán Vitold litván herceg csapatai, majd a lengyel és magyar lovasok, gyalogosok. Már csaknem húszezer harcos állt készenlétben. A hírek szerint Zsigmond személyesen irányította az előkészületeket, a közelgő harc egészen megfiatalította.

– Visszavágót akar Nikápolyért – mormogta Mümtaz, ahogy fejcsóválva figyelte a nagy nyüzsgést –, és biztos, hogy tanult abból a vereségből! De Allahra mondom, megbánja minden gyaur kutya, aki szembe mer szállni velünk, igazhitűekkel!

Pedig látszott, a magyar király most alaposan megtervezte a hadjáratot. Ali észrevette, hogy a török védőket nemcsak a szemközti castrum bevehetetlen, vaskos falaitól, a több száz íjásztól fogja el a remegés, hanem leginkább a nagy folyót egyre-másra benépesítő hajóktól. A jó tíz évvel ezelőtt flandriai mesterek által épített dunai flotta az utóbbi hetekben óriási szerepet kapott az ostromban. Először is alaposan megtépázták a törökök hadi hajóit. A Morava folyón feljövő szultáni flottát teljesen szétzilálták, majd átvették az ellenőrzést a Duna Galambóc előtt kanyargó szakasza fölött. A magyar gályák hatalmas előnyhöz juttatták Zsigmond seregét, először is, mert gyors mozgásukkal roppant ügyesen zavarták az ellenséget, másodszor pedig számottevő tüzérséget helyeztek el rajtuk. A törökök elhűlve figyelték, ahogy az ide-oda sikló hajókon olasz és magyar tüzérek serénykednek, aztán nagyon hamar megtapasztalták az ágyúk erejét is. A mendemondák arról, hogy Zsigmond a legkorszerűbb hadigépezeteket fogja bevetni az ostromban, igaznak bizonyultak: a kisebb mozsarakból óránként tíz lövést is leadtak a várra, a nagyobb, immár lőporkamrával rendelkező ostromágyúkból egyet-egyet. A hatás leírhatatlan volt. Az első ágyúgolyók célba találásánál Ali úgy érezte, szétrobban a feje. Éppen az éléskamrabástyából igyekezett az egyik mellvédre, amikor elfütyült a feje mellett egy magyar golyóbis, tőle nem messze becsapódott, és szétszakított egy ágyút, amelyet a török tüzérek éppen tölteni készültek. Egy nehéz bronzszilánk lenyakazta az egyik katonát, és a feje éppen Ali lába elé gurult. A fiú iszonyodva meredt a véres fejre. Egy másik fémtöredék egy rác katona jobb karját vitte le, aki önkívületében felemelte és odébb hajította saját leszakadt végtagját, majd hozzálátott, hogy épen maradt kezével megtömje a már szétroncsolt lövőszerszámot.

Ali körül mintha lelassult volna a világ: a várfal tarajvonala fölött tüzes labdák robbantak és hatalmas lyukak tátongtak az épületek tetején. Jajgatás hallatszott, a sebesültek Allahhoz fohászkodtak a könnyű halálért. A betalált ágyúlövések erejétől kövek fúródtak a földbe és haldoklók vergődtek mindenfelé, akik csodálkozó arccal néztek leszakadt karjuk, lábuk után. Az egyikük ép kezével Ali után kapott, de csak a levegőt markolta: a fiú már eszeveszett iramban rohant a belső udvar védővonala mögé. A magyarok aznap csak a kora esti órákban szüntették be a folyamatos tüzelést, de a törökök éjszakai pihenésre gondolni sem mertek: a friss váltás hozzálátott, hogy a lövőréseket betömő omladékot eltakarítsa.

A Duna hátán sikló, ágyúval felszerelt magyar hajók ellen a török védők semmit sem tehettek. Hiába próbálták megsemmisíteni őket a várágyúkkal, a gyorsan mozgó vízi ütegeket egyszer sem tudták eltalálni.

– Gonosz dzsinnek ezek, nem is emberek! – köpött ki bosszúsan Mümtaz, és csontos kezét ökölbe szorította. – És a legrosszabb közülük a vezetőjük, aki egy nőstény ördög!

Rozgonyiné Szentgyörgyi Cicellének hívták az asszonyt, akinek a nevét a törökök nem tudták kiejteni, és aki mindkét harcoló fél legnagyobb ámulatára egymaga állt a dunai naszádok élére. Az a hír járta, hogy ez a semmitől meg nem rettenő nagyasszony saját vagyonából szerelte fel a naszádjait: ágyút, lőport, puskát hozatott, és embereivel olyan keményen, de igazságosan bánt, hogy nem akadt olyan férfi, aki kétségbe merte vonni a parancsait. Voltak persze gúnyolódók, akik azt hajtogatták, hogy Rozgonyi István elveszítette a józan eszét, amiért hagyja, hogy a felesége ilyen botrányosan viselkedjen, de a temesi ispán csakhamar bebizonyította, hogy őt sem akármilyen fából faragták. A törökök akkor hűltek el igazán, amikor a magyar hídvető mesterek munkához láttak. Rozgonyi István vezetése alatt indult el az első magyar csapat, amely szinte napok alatt hídfőállást épített Galambóctól nem messze, ahonnan majd könnyen elindíthatják az ostromot.

Napközben Rozgonyiné hajói cirkáltak a Dunán. Egyre többször egészen közel merészkedtek a várhoz, és könyörtelen ágyútűz alá vették a falakat. A kényszerű szünetekben, amikor lehűtötték a csöveket, majd újratöltötték a fegyvereket, a hajók magyar legénysége vaskos szitkokat kiabált a várfalak irányába, többnyire törökül. Hiába, gondolta Ali, a káromkodásokat a legkönnyebb megtanulni minden nyelven. A védők nyílzáporral válaszoltak a mocskolódó szavakra, és bosszankodtak, mert a naszádosok ügyesen kitértek előlük, és tovább incselkedtek velük. Alinak ekkor sikerült megpillantania a különös asszonyt: kibomló, vörösesszőke haja lobogott a friss tavaszi szélben, arca felhevült az izgalomtól, ahogy a kormányosait és tüzéreit irányította. Páncélinget viselt, oldalán kardot hordott. Tekintete úgy rebbent az erős, bástyás galambóci erődítményre, mint sólyomé, amely prédájára lecsapni készül. A fiú abban a pillanatban megértette, hogy ez az asszony magának akarja a várat, egyedül csak magának. Ha Sigismundus megnyeri ezt a háborút, jutottak az eszébe gazdája szavai, akkor ezt a nőstény ördögöt és a pipogya férjét fogja itt hagyni határvédőknek! Rozgonyiné olyan ember benyomását keltette, aki nem vetné meg, hogy egy ilyen hatalmas erőd korlátlan úrnője lehessen. Ha pedig nem lehetett az övé vár, szemmel láthatólag attól sem riadt vissza, hogy porig rombolja azt. Ágyúival és kővető gépeivel olyannyira megrongálta a falakat, olyannyira pontosan betalált a vár belsejébe, hogy a bástyák mellvédjei roskadni kezdtek és a török ágyúkat el kellett vontatni, nehogy rájuk omoljon a sok törmelék. A várvédők éjszakákon át azon fáradoztak, hogy csákánnyal, lapáttal, vagy puszta kézzel eltakarítsák a lőrések elől a sok omladékot, de a következő napon a magyar ágyúk megint úgy megszaggatták a falakat, hogy a törökök elölről kezdhették a mellvédek megerősítését. Így teltek a napok, szörnyű halálfélelemben és kilátástalanságban, míg a törökök közül sokan már azt kezdték mondogatni, hogy hiába is várják a felmentő sereget. Murád szultánnak kisebb gondja is nagyobb annál, minthogy az ő sorsukkal törődjön. Zynam bég persze megbüntette a morgolódókat, de a tények önmagukért beszéltek. A hangulat a várban egyre elkeseredettebbé vált.

Ali, amint a többiekkel együtt a földre borulva mormogta a Korán első versszakát, a Fátihát, arra gondolt, hogy ma este a magyarok talán szünetet tartanak az ostromban. Az előző napok eseményei legalábbis azt mutatták, hogy a vízi ütegek valamivel hátrébb vonultak, hogy segítsék a hídon és dereglyéken átkelő magyar csapatokat. A várvédők, bár rövid időre fellélegezhettek, mégis egyre komorabban szemlélték az előkészületeket. A parton a magyar sereg sátortábort vert, aztán másnap izmos katonákból álló csapatok nagy, faltörő bombardákat kezdtek szállítani az erődítmény alá. Ali sokszor fellopózott az egyik bástya tetejére, és onnan figyelte a csapatok mozgását. Galambóc vára a fűrészfogvonalú védőfalával valóban fenséges látványt nyújthatott a külső szemlélőnek, és annak, aki benne volt, a védelem illúzióját biztosította. A vár környéki hegyes partszakasz nem tűnt alkalmasnak nagyobb sereg elhelyezésére. A tapasztaltabb török katonák azt mondogatták, hogy a keskeny parti utakon vonuló magyar hadinép igencsak lassú lesz, ezért a szandzsákbég várból ki-kicsapó egységei majd alaposan elintézik őket. De a magyarok a lovas vitézek helyett inkább megszámlálhatatlanul sok gyalogost hoztak, akik azonnal hozzáfogtak az ostrom előkészítéséhez, és nyilvánvalóan már a mindent eldöntő rohamra fegyverkeztek. Ali jól látta a magyar tábor kecsesen fellobogózott sátrait, az ostromgépeket vonszoló, markos vitézeket. A frissen kizöldült erdő sűrűjében olykor meg-megvillant egy ezüstös csillámlás, ellenséges kard avagy páncél nyomán, és Ali tátott szájjal bámulta a szemkápráztató látványt. Megszokta, hogy hosszú időt töltsön a bámészkodással, pedig gazdája gyakran tarkón legyintette, amiért elfelejtette elvégezni a rábízott feladatokat. Hiába, odalent egyre érdekesebb dolgok történtek, és a falakon álló őrszemek is hamar észrevették, hogy a magyarok aknafolyosó ásásához készülődnek.

Micsoda kavarodás, zűrzavar támadt a védők között! A rácok már a szökésen törték a fejüket, elárulta őket sunyi ábrázatuk, a törökök pedig azt mormogták, hogy itt a vég.

– Ha beásnak ide alánk – mutogattak a déli bástyára az öregebb katonák –, és robbantanak, akkor leomlik a fal, és szabad utat nyernek! Inkább törjünk ki!

– Nem! – tiltakoztak mások. – Kevesen vagyunk, nem tudunk rajtuk ütni!

Mümtaz csak kínkeservvel tudott rendet teremteni, és azzal nyugtatta az embereit, hogy a szultán serege már közel jár. És valóban: az utóbbi időben mintha megsűrűsödtek volna a bebocsátást kérő futárok, és a szandzsákbég gondterhelt, sápadt arcába is visszaköltözött a szín.

– Több idő kell – mondta, és azonnal hírnököt küldött Zsigmondhoz azzal, hogy kész feladni a várat, csak egyezzenek meg a feltételekről és a vételárról. – Talán nyerünk néhány hetet, ha Allah is úgy akarja! – sóhajtotta.

Úgy tűnt, a magyarok elhitték, hogy a török várkapitány valóban meg akarja adni magát, és elkezdődtek a tárgyalások. A várvédők eközben zavartalanul azon dolgoztak, hogy a bástyákban keletkezett károkat kijavítsák. A magyar csapatok továbbra is átszállingóztak a Galambóc alatti táborba, és nem hagyták abba az ostromgépek vontatását sem.

Ezen a délutánon, az ostrom tizedik napján, különös vendég jött látogatóba a szandzsákbéghez. Az arannyal átszőtt kaftánt és rubinköves turbánt viselő aga a szultán küldötteként érkezett, és Ali látta, amint bevezetik a várkapitány lakosztályába. A fiú tudta, hogy ez az a pillanat, amire olyan régóta várt: eljött az ideje, hogy megtegye azt, amit hosszú ideje tervezett. Ám ahhoz, hogy teljesítse küldetését, be kellett jutnia a szandzsákbéghez. Éppen kapóra jött neki, hogy a tüzérek Halil parancsnokhoz szalasztották egy üzenettel, akiről tudta, hogy a várkapitány mellett lesz valahol, de az esti ima keresztülhúzta a számításait, és most azt kellett kitalálnia, hogyan szabaduljon meg gazdájától, Mümtaztól. Óvatosan hátrébb kúszott az imádkozók között, egészen addig, míg olyan helyre ért, ahol Mümtaz már nem láthatta. Meglapult a fal tövében, majd amikor mindenki végzett Allah dicsőítésével és a védők felegyenesedtek, a fiatal fiú az éléskamrabástya irányába kezdett futni.

Eddig jól ment, gondolta, miközben idegesen hátra-hátrapillantott. Végre elérte a vár belső épületének fogadótermét, ahol szinte azonnal Halil bégbe botlott, és gyorsan át is adta neki az üzenetet. Ebben a pillanatban süvítő hang hallatszott, majd egy hatalmas robbanás következtében megreszkettek a falak.

– Hogy az a… Hát már megint kezdik a gyaurok! – zsörtölődött a bég, és kirohant a teremből.

A várnép felbolydult, mint egy méhkas. Megjelent Zynam bég is, oldalán az idegen agával. Gyors, határozott parancsokat osztogatott, megerősítette az őrséget, és Mümtaz nevét kiáltozta. A fiatal fiú meglapult az ajtó mögött és onnan figyelte az eseményeket. Gazdája futva érkezett, néhány szót mondott az aggódó várparancsnoknak, aki szemmel láthatólag megkönnyebbült. Ezek szerint nem esett túl nagy kár, és valószínűleg nem várható folyamatos ágyútűz, értette meg a leselkedő Ali. A magyaroknak szokásukká vált, hogy naplemente után egy-két hajóval feleveztek a vár közelébe, néhány mozsarat elsütöttek, csak hogy bosszantsák az ellenséget, majd gyorsan odébbálltak.

Ali látta, amint Zynam bég a fogadóterembe tessékeli vendégét, és ijedten hátrébb húzódott. Körbenézett. Ebben a helyiségben csak nagyon ritkán akadt dolga, hiszen legtöbbször a tüzérek mellé osztották be, de a kevés alkalommal, amikor belépett, igyekezett alaposan megjegyezni, mi hol található. A gyékénnyel borított padlóra Zynam bég utasítására szőnyegeket terítettek, és a szoba közepén alacsony asztal állt, körülötte kényelmes ülőpárnákkal. A bég minden vendégét itt fogadta, és lehetőség szerint kiváló lakomával traktálta. Az aga fontos ember lehetett, mert az előre felhordott étkek láttán a fiú szájában összefutott a nyál. Ennyi finomságot együtt még soha életében nem látott. A szoba sarkában még a rác várkapitány által használt szekreter állt, és a bég is ebben tartotta a legfontosabb okiratokat. A vár korábbi urának más szokásait azonban már nem tűrte el oly könnyedén. Ott voltak például a szőtt falikárpitok, amelyek török szemmel nézve gusztustalan jeleneteket ábrázoltak, félig pucér asszonyokat és ifjakat, igaz, némelyik magát Jézust is, ám teljesen csúf, haldokló helyzetben, és mindegyik török katona, aki csak látta őket, megbotránkozott rajtuk. Hangosan méltatlankodtak a gyaur kutyák szokásain, bálványimádóknak nevezték őket. Zynam és Mümtaz azonnal leszedették és összegöngyölték a kárpitokat, majd a szoba jobb sarkába, egy hatalmas utazóláda és széttört faragványok mellé halmozták őket. A falakat fehérre meszelték, csak néhány verset írtak rájuk a Koránból, ezeket viszont arannyal, ezüsttel és a lehető legélénkebb színekkel cifrázták ki. A kárpitokat és a lerontott faragványokat el akarták égetni, de valahogy sosem jutott rá ideje senkinek, és Ali magában hálát adott ezért a mulasztásért. Az összegöngyölt szőttesekből álló kupac mögé ugrott, és ügyesen bebújt a kárpitok alá. Résnyire széthajtogatta a sátorszerűen ráboruló anyagot, így mindent jól látott és hallott.

Zynam bég szívélyes hajlongások kíséretében betessékelte a vendégét, aztán hellyel kínálta.

– Emir aga, szálem alejkum! Remélem, könnyű utad volt és jó híreket hozol!

– Alejkum szálem, Zynam bég – köszönt vissza neki az aga. – Azt hiszem, örülni fogsz, ha meghallgatod a mondandómat!

Mindketten letelepedtek a selyemhuzatú párnákra, és Ali most egészen közelről látta az idegen férfit. Büszke tekintete, egyenes tartása arról árulkodott, magas rangú ember, talán éppen a szultán egyik nagyvezére. Biztosan Murádtól hozott üzenetet! – okoskodott magában a fiú. A férfiak eleinte csak a szokásos udvariaskodó hangnemben társalogtak, aztán nekiláttak a bőséges vacsorának. A bárányragu ellenállhatatlan illata csiklandozta a sarokban rejtőzködő Ali orrát, és a fiú megrémült, mert rádöbbent, hogy gyomrának korgása el találja árulni.

– Biszmillah! – mondta Zynam bég, mielőtt hozzákezdtek volna a második fogáshoz.

Ali észrevette, hogy Emir aga, bár betartja az illemet az étkezésben és a társalgásban is, mégis szerfölött izgatott. Zynam bég szemében nyájasság csillogott, miközben frissítőt töltött vendégének. Ő unta el elsőként a kölcsönös udvariaskodást, és egyenesen a dolgok közepébe vágott:

– Nehéz dolgunk van a magyarokkal – mondta a fejét csóválva. – Láttad, efendi, hogy micsoda ágyúik és puskáik vannak? Az embereimet, ha csak meghallják a bömbölésüket, elfogja a remegés! A mi bombardáink nem tudnak ennyi lövést leadni egyszerre, és a lőporunk is elfogyott!

– Sokan irigylik most a gyaurok királyát, mert ő birtokolja a leghatékonyabb tűzfegyvereket! – bólintott Emir aga. – Igen, láttam az ostromgépeiket is, egészen újak, és hozzáértő olasz zsoldosok kezelik őket. Tudod-e, barátom, hogyan tettek szert a magyarok ilyen technikai előnyre?

Zynam bég érdeklődve közelebb hajolt, furcsa, bágyadt mosoly jelent meg az ajkán.

– Hallottam a mendemondákat arról a bizonyos feltalálóról, Börki Andreasról, aki megharagudott Sigismundusra, és a Signoria szolgálatába állt. Aztán orvul meggyilkolták a szerencsétlent!

Az aga nagyot hörpintett az italából és helyeslően bólogatott:

– Azokat a fegyvereket, amelyeket Sigismundus most használ, korábban ez ifjú mérnök építette jóval azelőtt, hogy elszökött a gyaurok országából. Állítólag azért ölették meg, mert egy olyan különleges fegyvert tervezett a Signoria megrendelésére, ami, ha elkészült volna, rövid idő alatt megsemmisített volna bármilyen hatalmas sereget. És tudod, jeldas, ki ölte meg ezt a feltalálót?

A bég felszisszent.

– Azt pletykálják, a saját gyermekkori jó barátja, az a Gabriel de Sceleus, aki most Sigismundus jobbkeze. Veszedelmes méregkeverő hírében áll. Az a férfi igen művelt és ravasz, és úgy sóvárogja a hatalmat, hogy semmitől sem riad vissza.

A vendég végigsimított ősz szakállán, és kijelentette:

– Bizony, az álnok Gabriel megölte ugyan a barátját, de egy dolgot nem sikerült megszereznie tőle: a szörnyű hadigépezet terveit.

Zynam bég döbbenten meredt az agára.

– Csak nem azt akarod mondani, efendi, hogy a birtokodba jutottak ezek a tervek?

– Bárcsak úgy lenne! – sóhajtott fel az aga. – Ám Börki András élete utolsó hónapjaiban gyanakvóvá vált, és semmit sem vetett papírra. A fegyver titkát magával vitte a sírba. Viszont jóval korábban, még amikor Sigismundus lovagjaként szolgált, rengeteget kísérletezett a tűzfegyverekkel. Olyan ágyúkat és puskákat tervezett, amelyekkel sokkal pontosabban lehet célozni és sokkal többször lehet lőni. Ezen elképzeléseit viszont gondosan lejegyezte, de az új ágyúkat pénzhiány miatt végül nem építették meg. A jegyzetek pedig elvesztek.

Zynam bég összedörzsölte a kezét.

– Ha jól sejtem – suttogta átszellemült arccal –, te megtaláltad ezeket az iratokat!

Az aga büszkén kihúzta magát.

– Ez volt a küldetésem! Maga a szultán bízott meg vele, és Murádnak még sosem kellett csalódnia bennem! Persze ne gondold, hogy könnyű dolgom volt. Fél Itálián és Magyarországon keresztül kellett átutaznom, közben számtalan embert kellett megvesztegetnem!

Elővett egy bőrtokot, kinyitotta, és kivett belőle egy pergamentekercset. Óvatosan kigöngyölte, aztán megmutatta vendéglátójának.

– Ez az! – bökött a rajzokra. – Olaszul és magyarul írták a kísérő magyarázatokat, már csak le kell fordíttatnunk őket. A költségek nem számítanak. A szultán bizonyára minél hamarabb meg fogja kezdeni az új ágyúk öntését, és akkor már a disznópofájú magyarokat is könnyen félresöpörjük!

– Ja Allah! – szakadt ki Zynam bég melléből a sóhaj. – Bárcsak úgy lenne, barátom! De nekünk most ezt az ostromot kell valahogy túlélnünk!

– Nem kell aggódnod – mosolyodott el Emir aga. – Ezzel kapcsolatban is jó hírekkel szolgálhatok! Egyenesen a szultántól kaptam üzenetet, mielőtt ideértem: Murád visszavonta a csapatait Ázsiából, és hatalmas sereggel közeledik a megsegítésetekre. Én magam is itt várom be urunkat, hogy átadhassam neki ezeket a terveket!

– A magasztos Allah segítse igaz hitünk legnagyobb védelmezőjét! – kiáltott fel a bég. – Mikor érnek ide a csapatok?

– Ha minden jól megy, alig egy hónap múlva. Szárazföldön is és a folyón is!

– Hány hajó jön?

– Legalább száz, és jól fel is szerelték őket.

Zynam bég elégedetten hátradőlt.

– Akkor csak annyi a dolgunk, hogy kitartsunk, ahogy eddig is!

– Igen, viszont azt javaslom, tárgyaljatok tovább a fegyverszünetről a gyaurokkal, míg urunk ide nem ér, hadd higgyék csak, hogy fel akarjátok adni a várat. Legalább addig sem támadnak.

– Úgy lesz, ahogy mondod! – hajtotta meg magát Zynam bég, miközben még mindig az ágyúk terveit nézegette tágra nyílt szemmel.

– Szeretném, ha segítenél abban, hogy ezeket a terveket biztos helyre rejtsük! – mondta az aga. – Szolgálataidról természetesen megemlékezem a szultán előtt! – tette hozzá atyáskodó hangon.

– Ez csak természetes! – csillant fel a bég szeme. – Nézd, barátom, itt, ebben a szekreterben van egy láda, abba bezárhatjuk. Ebbe a szobába nem jár senki, és rajtunk kívül senki sem tudja, mi van a ládában. Ha szeretnéd, a szálláshelyedet is itt alakítjuk majd ki, a szomszédos szobában.

Az aga bólintott, összegöngyölte a pergament, majd visszatette a bőrtokba. Aztán felállt, követte Zynam béget, aki készségesen kinyitotta a rác várkapitánytól megörökölt szekrényt, és kivette a mívesen faragott ládikát. A fiú a kárpitok alatt lélegzet-visszafojtva figyelt. A ládában számos papír volt, valószínűleg szultáni parancsok, a bég kinevezése és mindenféle üzenetek. Az aga a láda mélyére, a tekercsek alá süllyesztette a bőrtokot. Zynam bég bezárta és lepecsételte a ládikát, majd a kulcsot odaadta vendégének.

– Most pedig engedd meg, hogy körbevezesselek! – mondta, és széles, szívélyes mozdulattal a várudvarra invitálta a béget.

Amint bezáródott mögöttük az ajtó, a fiú előmászott rejtekhelyéről. Megropogtatta elgémberedett tagjait és odalépett a szekreterhez. Kivette a ládát, feltörte a pecsétet és a zárat. Nem kellett sokáig turkálnia az iratok között, mert a bőrtok egyből a kezébe akadt. Az ajtóra pillantott, fülelt. Közeledő léptek zaja hangzott fel odakint, de el is távolodott. A fiú dühösen vette észre, hogy izzad. Ugyan már, dorgálta magát, hiszen százszor csináltam ilyet! Nem nagy dolog! Csak nyugodtnak kell maradnom! Egy könnyű fémdobozba csúsztatta szerzeményét, amelynek a fedelét ügyesen a helyére kattintotta. Ha bárki megkérdezné, mit visz magával, azt mondja majd, orvosságokkal teli szelencét a gazdájának. A dobozt pedig betette egy vastag bőrbatyuba, melynek a száját jó szorosra húzta.

Mivel Zynam bég távozásukkor bezárta az ajtót, Alinak más menekülési útvonalon kellett gondolkodnia. A teremből kis helyiség nyílt, amelybe mindenféle limlomokat hordtak. A fiú észrevette, hogy ennek a szobának az egyik falába ablakrést vájtak. A nyílás elég magasan volt, de sebtében egymásra rakta a szedett-vedett tárgyakat, felmászott rájuk, így könnyedén elérte. Karcsú, inas testét áthúzta a lyukon, és a fal túlsó oldalán macskaügyességgel a földre ugrott. Ahogy feltápászkodott, azonnal körbekémlelt. Senki sem járt a közelben, és már teljesen beesteledett. Nem vették észre, a fiú kaján vigyorra húzta a száját. Odébb fáradt katonák jöttek-mentek, távolabb őrtüzek égtek, a megtépázott bástyákat kijavító emberek panaszos fújtatását hozta felé a szél. A nyugati kapu irányába indult, igyekezett a falak jótékony takarásában előrehaladni. Így sem tudta elkerülni, hogy ne találkozzon senkivel, de ha a szembejövők észrevették és köszöntek neki, a lehető legtermészetesebb módon visszaköszönt, majd tovább szaporázta lépteit. A legnehezebb rész most következett. Az őrök jól ismerték a fiút, és hozzászoktak, hogy olykor-olykor kisurran a várból, mert a várparancsnoknak gyűjt ezt-azt a közeli erdőben. Az utóbbi időkben kisebb vadakat is sikerült elejtenie.

– Nicsak, Ali! – füttyentett oda neki egyikük, miközben a magasba tartotta a fáklyát. – Hová, hová?

– Allah adjon neked hosszú életet és sok gyermeket! – hajolt meg tisztelettudóan a fiú. – A gazdámat megint köszvény kínozza, gyógynövényeket szedek neki. És megnézem a múltkor kitett csapdáimat is.

– Hát, ha akadna benne egy kövér nyúl… – csettintett a másik őr.

– A fele a tiétek, efendi, mint mindig! – mondta Ali, és megkönnyebbülten látta a fáklyafénynél, hogy az őrök elégedetten összehunyorítanak, aztán intenek, hogy mehet.

A várból kiérve az erdős rész felé vette az irányt, de csak azért, mert nem tudhatta biztosan, a strázsák nem bámulnak-e utána. Amint bejutott a sűrűbe és rátalált az ismerős kis ösvényre, azonnal futásnak eredt, majd jó fertályóra múlva letért róla, és a rengeteg széle felé kanyarodott. Batyuját a derekára kötötte. Bokros, sziklás részre jutott, innen már látszott alant a Duna holdfényben csillogó felszíne. Lejtős, kövekkel borított terepen vezetett az útja, a vár komoran sötétlő falai most már a háta mögött meredeztek. Felpillantott az égre. Felhők vonultak, olykor eltakarták a Holdat, és a fiú magában hálát adott, hogy még észrevétlenebbül haladhat a célja felé.

Hosszú ideig ereszkedett lefelé a meredek talajon, aztán megpihent egy kicsit, letörölte arcáról az izzadságot. A folyót kémlelte, és nemsokára pislákoló fényt vett észre. Az öböl egyik zugában magyar hajók ringtak a vízen, onnan szüremlett a feltehetően fáklyától eredő fény. Ali felegyenesedett és elindult felé. Már nincs sok hátra, gondolta.

Alig haladt előre ötszáz lépésnyit, a táj erősen megváltozott. Jól ismerte a vidéket, tudta, hogy egy-két emelkedőt leszámítva hamarosan könnyebb dolga lesz, mert egy titkos ösvényen leereszkedhet a Duna partjára, éppen oda, ahol a magyar naszádok horgonyoznak. Most azonban még mindig eléggé magasan volt, és egy lapos szikla tetejéről letekintett: a folyó széles ezüstcsíkként, lustán hömpölygött alatta. Ekkor neszezést hallott a közelben. Megdermedt, és nagyon figyelt. Mintha lovak nyerítését hallotta volna a távolból, ám tőle nem messze léptek zaja verte fel a bozótos csendjét.

– Hé, kölyök, mit keresel itt? – szólt hozzá valaki törökül.

Aliban megfagyott a vér. Lassan megfordult, és a felhők közül éppen előbukkanó Hold fényében megpillantott egy csapat fegyverest. Oldalukon könnyű szablyát hordtak. Kezükben íjak, tegezükben nyílvesszők. Akindzsik! – jött rá egyből a fiú, és minden erejével azon volt, hogy palástolja idegességét.

– Allah adjon neked hosszú életet, efendi – felelte gyorsan –, a várból jöttem, hogy gazdámnak, Mümtaz bégnek gyógynövényeket gyűjtsek a fájós lábára!

Hogy a csudába kerültek ezek ide? – töprengett a fiú. A szultán nagyon közel jár, ez biztos egy felderítő osztag lehet. Szörnyű balsejtelem lett rajta úrrá. Látta, hogy a harcosok nem gyújtottak tüzet, ami azt jelentette, ők is rejtőzködnek. Egyszerre megértette, hogy innen, a magaslati részről kémlelik a magyar hajók mozgását.

A férfi, aki megszólította, gyanakodva közelebb lépett hozzá.

– Sosem hallottam a gazdád nevét!

– Pedig kellett volna. Halil bég a parancsnoka!

Az akindzsi megvonta a vállát. A mellette álló harcos, aki a csapat vezetőjének tűnt, viszont mogorván ráförmedt a fiúra:

– És éjnek idején kell mászkálnod?

– Nem tehetek róla, efendi – tárta szét a karját Ali –, talán jöttem volna napközben, amikor a disznópofájú gyaurok elkaphatnak?

Harsány nevetés jött válaszul. A fiú fellélegzett, megpróbált elmosolyodni, de az akindzsik vezetőjének arcára pillantva elfogta a félelem. A férfi egészen közel lépett hozzá, mire Ali önkéntelenül is hátrálni kezdett.

– Mutasd, mi van a zsákodban!

– Csak gyógynövények, efendi, már mondtam!

– Nem hiszek neked!

– Sietnem kell, a gazdám már vár! – A fiú tétován megmozdult.

– Nyisd ki a zsákodat! – ismételte meg fenyegető hangon a férfi.

Ali még egy utolsó kísérletet tett arra, hogy megmeneküljön. A szeme sarkából látta, hogy a harcosok körbe akarják fogni.

– Adok ötven akcsét, ha utamra engedtek! – mondta, és várta, hogy mire alakul a sorsa.

– Úgy? – röhögtek fel szinte egyszerre támadói. – Aztán kitől loptad azt a pénzt, mi? – kérdezte a csapat vezetője. – Megmondom én, mi itt a helyzet: koszos kis tolvaj vagy, esetleg kém, aki most szépen horogra akadt! Add csak ide azt a batyut!

A harcos előrelépett, ki akarta tépni a fiú kezéből az iszákot. A legény fürgén félreszökött, és elhajolt a közelében álló katona felé irányuló ökölcsapása elől. Összeszorította a fogát. Nincs más választásom, gondolta, és az egyik kiugró sziklanyelv felé kezdett rohanni. Nem töprengett sokat. Feliramodott a szikla tetejére, aztán egyből levetette magát a mélybe.

Hatalmas csobbanással érkezett a folyóba. Alámerült a hideg vízben, amely iszonyatosan csípte a szemét. Taposni kezdett, így csakhamar a felszínre bukkant. Levegőt vett.

– Kapjátok el! – hallotta fentről, és a következő pillanatban nyílvesszők surrogtak körülötte.

A fiú ismét lebukott, hogy eltűnjön üldözői szeme elől, és erőteljes mozdulatokkal próbált a magyarok hajója felé úszni a mélyben. Égett a tüdeje, de a halálfélelem hajtotta előre a sötét vízben. Megint a felszínre kellett jönnie levegőért, és hallotta, amint a törökök a magas partvonal mentén harsányan kiabálva követik. Újabb nyílvesszők csapódtak mellette a vízbe. Ali egyre közelebb jutott a magyar naszádokhoz, már az ágyúk körvonalait is ki tudta venni. Kétségbeesetten kiabálni kezdett magyarul:

– Segítsetek! Erre, erre! Segítsetek!

Egy nyílvessző súrolta a vállát, egy másik pedig éppen a halántékánál suhintotta meg, és ettől egy szívdobbanásnyi időre elállt a lélegzete. Az akindzsik gyilkos indulatukban már azzal sem törődtek, hogy a magyarok észreveszik őket: fáklyákat gyújtottak, hogy jobban lássák a menekülőt. Ali evezőcsapások hangját hallotta, majd megpillantotta a felé közeledő hajótömeget. Szúró fájdalmat érzett a tüdejében. Elmerült, de visszaküzdötte magát a felszínre. Karjai, lábai zsibbadtak a hideg víztől, és hirtelen rádöbbent, hogy már nem bír sokáig ellenállni a sodrásnak. Fáklya fénye lobbant, aztán valakik egészen közelről belevilágítottak az arcába.

– Állj! Ki vagy? – kérdezték tőle magyarul.

A fiú látta, hogy a naszádon álló tüzérek kezében puska van és a csöveket ráirányítják.

– Ne lőjetek! – kiáltott fel. – Közétek való vagyok! Húzzatok ki!

– Nézzétek, ez csak egy pogány fattyú! – ordította az egyik. – Török kém!

– Nem igaz! Rozgonyiné embere vagyok! Esküszöm! – bizonygatta vacogva a fiú.

Nyílvesszők fúródtak a hajó testébe, a magyar legények pajzsokat vontak maguk elé. Ekkor vették észre a part mentén futó akindzsiket. Azonnal lőni kezdtek a törökökre. Az egyik tüzér közben ráförmedt a fiúra:

– Mi a neved, kölyök?

– Alinak hívnak.

– Nem éppen magyar név, te pokolfajzat! – A nagydarab férfi felemelte a kardját, és arra készült, hogy lecsapjon rá.

– Elég legyen! – dörrent egy mély hang a bombarda irányából. – Hívjátok ide a nagyasszonyt! Ha ez a fiú valóban Cicelle kémje, akkor bizonyára tudja a jelszót!

Alit egy pillanatra elvakította a fáklyafény és a durrogó puskák tüze, de aztán meglátta az előbbi hang gazdáját. Magas, szikár férfi volt, sötét haja és szakálla még félelmetesebbé tette amúgy is sebhelyekkel borított, szabálytalan arcát. Horgas orra fölött két gyanakvó, fekete szempár ült, tekintetében részvétnek vagy érzelemnek nyomát sem lehetett találni.

– Gyerünk, halljuk azt a jelszót! – ismételte meg a katona szenvtelen hangon.

– Ave, rex Ladislaus! – kiáltotta Ali utolsó erejével, aztán elmerült a vízben.

Olybá tűnt, hogy nem is hosszú minuták, hanem legalább órák teltek el. Szédült, semmit sem látott a víz alatt, és hirtelen kinyitotta a száját, hogy levegőt vegyen. Ahogy lenyelte a vizet, öklendezni kezdett. Itt fogok nyomorultul megfulladni, gondolta elkeseredetten. Egy utolsó, fájdalmas mozdulattal visszarúgta magát a felszín felé és kinyújtotta a kezét. Valaki megragadta és kihúzta. Homályosan érzékelte, hogy a törökök a parton megfutamodtak, mert a magyarok üdvrivalgásban törtek ki. Egyesek élénken vitatkoztak a sorsáról, miközben ő köpködve, hörögve küszködött egy korty levegőért. Tágra nyílt szemmel bámulta, ahogy megmentője, az előző termetes férfi lehajol hozzá, és egy-két jól irányzott ütést mér a mellkasára. A fiú még több vizet adott ki magából, és most már egyenletesen lélegzett. A katona felegyenesedett, és mint aki jól végezte dolgát, összefonta mellén a karját.

– Köszönöm – nyögte Ali, de nem kapott választ.

Ekkor felcsendült egy női hang:

– Hol van az a fiú? Igaz, hogy tudta a jelszót?

Ali felült és körülnézett. A marcona férfiak utat nyitottak a páncélinget viselő asszonynak. Rozgonyiné izgalomtól kipirosodott arccal térdelt a csuromvizes kamasz mellé. Erős, kardforgatáshoz szokott kezét gyöngéden a homlokára tette.

– Hozzatok takarókat! – rendelkezett, majd mosolyogva átölelte a fiút. – Már azt hittem, sosem látunk viszont! Attól féltem, kiderült a titkod, és a bég megölt!

Ali megrázta a fejét:

– Sosem okoznék neked csalódást, úrnőm!

– Ezek szerint megszerezted? – Az asszony kutató tekintettel mérte végig a suhancot, és amikor észrevette nála a bőrbatyut, mohón utána kapott.

– Igen, de elég sokáig voltam a vízben, nem tudom, hogy átázott-e…

Rozgonyiné csendre intette, és gyors, kapkodó mozdulatokkal kinyitotta az iszák száját. Kivette a fémszelencét, letörölgette, majd kipattintotta a fedelét. A bőrtok nem nedvesedett át, a benne tárolt tervrajzokban nem esett kár.

– Ügyes voltál! – dicsérte meg az immár száraz pokrócokba bugyolált fiút az asszony. – A szultánról milyen híreid vannak?

– Már közel jár. Hajókkal és nagy sereggel jön!

– Mennyi időnk van?

– Alig néhány hét.

Rozgonyiné szép arca elkomorodott, kezét ökölbe szorította.

– Jó – mondta végül, és Alira nézett: – Gondoskodom róla, hogy a király megjutalmazzon. Nagy szolgálatot tettél nekünk!

Aztán az embereihez fordult:

– Vissza a táborba! Ezzel a fiúval pedig bánjatok tisztességesen – mondta, miközben Alira mutatott. – Kész szerencse, hogy legalább egyvalakinek a helyén volt az esze! Ha Draco nem kéri tőle a jelszót, ti bizony lepuffantottátok volna!

Egy pisszenés sem hallatszott a naszádon. A gályások ütemesen húzni kezdték az evezőlapátokat, a tüzérek a hajóorrba igyekeztek az ágyúkhoz. Ali csöndesen kuporgott, miközben a part felé haladtak. Lopva a magas férfira pillantott, aki kihúzta a folyóból. Még sosem látta ezt a szenvtelen arcot, ezt a jéghideg, könyörtelen tekintetet. Csak a neve csengett ismerősen, és azon törte a fejét, hol hallotta már korábban. Aztán hirtelen visszaemlékezett a Rozgonyi ispán udvarában hallott pletykákra egy különös, félig magyar, félig lombard férfiról, akit a legkiválóbb tűzmesterként emlegettek. De a mogorva zsoldos nemcsak a bombardákkal kapcsolatos tudományáról volt híres, hanem arról is, hogy Itáliában nem akadt nála kegyetlenebb orgyilkos. És ez a szörnyeteg, ez az emberbőrbe bújtatott farkas évekkel ezelőtt egy nála is gonoszabb ember bérence lett. Gazdája nem más volt, mint a királyi udvar legbefolyásosabb tisztségviselője: Gabriel de Sceleus.

Ali megborzongott a takaró alatt.

2.

1428. Szent György hava, Várad

Kora hajnalban laudesre harangoztak, és a novíciusok házában hirtelen megelevenedett az élet. Az örökké kialvatlan szemű nagyobb fiúk végigtrappoltak a folyosón, és halk, határozott szóval ébresztgették a kisebbeket. Az alig tízévesforma, vézna kölyök fürgén magára kapta a ruháját, és a következő pillanatban már a kerengőn szaporázta lépteit. Megszokta, hogy valamivel korábban ébredjen a társainál, így mindig elsőként ért a kápolnába. Szemfülessége túlélési ösztönéből támadt: aprócska, sápadt fiú volt, olykor szinte teljesen észrevétlen, és ha sokaságba került, figyelnie kellett, nehogy eltapossák. Ezért aztán elkerülte a tömeget, ha tehette. Ő lépett be először a tanulószobába, és ő hagyta el azt utoljára. Étkezés után kérés nélkül tovább maradt és segített a takarításban. Buzgalmáért az elöljárók gyakran megdicsérték.

– Lám, a kis Johannesről már megint példát vehettek! – szajkózták a kanonokok az órákon. – Bárcsak több ilyen istenfélő és szorgalmas tanítványunk lenne!

A többiek csak hízelgős Jankónak hívták, és teljes szívükből gyűlölték, mert a püspöki udvartól a kiskáptalani prépost házáig mindenki a kedvencének tartotta a fiút. Mogorván szóltak hozzá, akkor is csak muszájból, és ha nem látta senki, igyekeztek ellátni a baját. Csakhogy Jankó gyors volt és sokkal éberebb, mint bármelyikük. Nehezen tudták elkapni, ha mégis sikerült, ördögi ügyességgel kiszökött a kezük közül.

Jankó ima közben jobbra-balra tekintgetett, azt leste, hogyan tudna a végén úgy helyezkedni, hogy a köpcös Marco kifelé menet ne csípjen vagy rúgjon bele. Már bánta, hogy tegnap elgáncsolta a firenzei fiút, de rettenetesen feldühítette, hogy az is gúnyolni kezdte, és szeplős képű Bodornak szólította. Pedig mindent megtett, hogy összebarátkozzanak, hiszen kevés helyi fiú beszélte olyan választékosan az olaszt, mint ő, és úgy tűnt, Marco örömmel veszi, hogy anyanyelvén szólnak hozzá. Bodor Jankó… Milyen ostoba név! És mindez csak azért, mert vörösesszőke, bodor hajtincsei mindig rakoncátlanul az arcába hullnak. Az utóbbi hónapokban a püspök úr is átvette a csúfnevet, és ha megharagudott rá valamiért, úgy hívta: Johannes Bodor! Jankó ökölbe szorította a kezét, és igyekezett visszanyelni az indulatát. Csak annyit tehetett, hogy a rajta évődő fiúknak hasonló neveket kiabált vissza, miközben sebesen elinalt előlük. Egyiküket tésztaképűnek nevezte, másikukat hordóhasúnak.

– Hiába, senki sem tökéletes, csak a Mi Urunk! – nyelvelt nekik nagy bátran, miután tisztes távolságba ért. – De benneteket az Isten ugyancsak rondának teremtett! Griffeken lovagló kutyafejű óriások is kecsesebbek lehetnek nálatok!

Laudes végeztével a novíciusok átmentek a refektóriumba reggelizni, és Jankónak most sikerült a testesebb fiúk takarásában haladva teljesen elbújnia Marco elől. Magában jót mulatott azon, ahogy az olasz tömzsi nyakát nyújtogatta, és apró malacszemét meresztgette, majd bosszankodott, hogy nem találja Jankót. Amikor pedig végre meglátta szilencium alatt az ebédlőben, már túlságosan távol ültek egymástól.

Ezt most megúsztam, gondolta Jankó, és csibészes vigyor terült el az arcán.

Reggeli után ezúttal nem a tanulószobába ment a többiekkel együtt, hanem a scriptoriumba, ahonnan el kellett hoznia a Péter testvér által befejezett zsoltároskönyv-másolatot, és el kellett vinnie azt a püspöki palotába. Jól tudta, hogy utána mentora, Pestesi János kiskáptalani prépost mellett fog szolgálni és tanulni napokig, és örömmel töltötte el, hogy jó időre kiszakadhat a novíciusok közül. A prépost úr háza tágas, könyvekkel teli szállásán csupa olyan feladattal bízták meg, amelyekről a hozzá hasonló korú fiúk még csak nem is álmodhattak. Jankó már a retorikához és a dogmatikához is konyított, és mivel latintudása az utóbbi évben óriásit fejlődött, rendszeresen fogalmazott leveleket és másolt kisebb szövegeket elöljáróinak. Az elmúlt hónapokban a püspök is felfigyelt a tehetségére, és egyre többször hívta a palotába, ahol tudományát tovább pallérozhatta és modorát tovább csiszolhatta. Legutóbb az a megtiszteltetés érte, hogy a Szent László király legendáit tartalmazó díszes kötetet másolhatta. A fiatal fiú tisztában volt vele, hogy mindez gazdag pártfogója közbenjárásának is köszönhető, hiszen a novíciusok közül többen is nemesi családból származtak, mégsem sikerült ennyire magasra törniük. Igaz, nem is voltak ennyire tehetségesek és szorgalmasak, mint ő.

Jankó elhaladt a tanulószobák előtt, és hallotta, amint a fiúk a latin szavakat magolják. Odébb számolni tanultak a kisebbek, a legutolsó teremben pedig Jakab páter az egyik ószövetségi szövegrészt magyarázta nagy lelkesedéssel. A fiú itt megállt egy pillanatra, belehallgatott a magyarázatba, majd elhagyta a scholát. Odakint az udvaron a fráterek a kerti teendőikhez szükséges eszközöket készítették elő, és csöndesen arról beszélgettek, milyen psalmusokat énekeljenek majd munka közben. A fiú tisztelettudóan köszönt nekik, aztán folytatta útját.

Mindenütt tavaszi illatok terjengtek a levegőben, Jankó mélyen beszívta a friss föld és fű szagát. Felsóhajtott. Legszívesebben elszaladt volna a Körös felső ágának partjára, Szent István hegye alá, hogy megnézze a halászokat, esetleg bekérezkedjen valamelyikük csónakjába, ahogy azt az elmúlt nyáron oly sokszor megtette, de tudta, a kötelességeit nem hanyagolhatja el. Majd később kimegyek az erdőbe, biztatta magát. A téli hónapokban jólesett a scriptoriumban meg a tanulószobákban gubbasztani, és teleszívni magát a sok tudománnyal, de amint kizöldült a táj, Jankó egyre keservesebbnek érezte a latin és görög nyelvtannal töltött perceket. Az idő olyan lassan vánszorgott, hogy sokszor úgy érezte, majd beleőrül. Most viszont futni támadt kedve a csípős, hajnali levegőben. Magához szorította a könyvet, nekiiramodott, és úgy rohant, mintha az élete múlna rajta. Eszelős vágy hajtotta, hogy minél rövidebb idő alatt minél messzebbre juthasson.

Péntekhelyen, a káptalani papok városrészében járt. Gyorsan elérte a kézművesek házait. A legtöbb mesterember már kinyitotta az üzletét. A kovácsműhelyben felszították a tüzet az inasok, és Jankó hallotta, ahogy álmosan és kelletlenül felelgetnek gazdájuk utasításaira. Legtöbben a piacra indultak. Az úton mindenféle áruval megrakott szekerek csikorogtak, és prüszköltek a lovak, ahogy nehéz terhüket húzták. A pékek utcája felől frissen sült cipók illatát hozta a szél, de Jankót ez most nem érdekelte. Amint a főutcán végigrohanva beért a piactérre, lelassított és körbenézett. Az első árusok még csak most terítették ki ponyváikat, és szépen elrendezték rajtuk a portékákat. Akadt itt minden, amire a városlakóknak szüksége lehetett. A céhek legényei ugyancsak marakodtak, hogy ki-ki jó helyet találjon, és ezúttal az asztalosinasok bizonyultak erősebbnek. Odébb az olasz ötvösmesterek legényei perlekedtek a hasonló mesterséget űző magyarokkal. Az izmos, hangoskodó fiúkat Jankó óvatosan elkerülte. Igaz, hogy az ötvösök munkája nagyon érdekelte, de korábban összeszólalkozott a velencei segédekkel valami apróságon, és most jobbnak látta, ha egy darabig nem kerül a szemük elé. A hentesek asztalai felé sem akart menni, mert néhány napja, amikor a prépost úr szakácsát elkísérve kijelentette, hogy a hús nem friss, óriási veszekedés támadt. A henteslegények aznap délután el akarták kapni, hogy móresre tanítsák, de Jankó még időben kiszimatolta a veszélyt, és nagy ügyesen másik útvonalat választott. Ám ahhoz, hogy most átkeljen a piactéren, el kellett haladnia előttük. Kétségbeesetten gondolkodott, hogy mit tegyen, amikor egy kézműves szekere kanyarodott elé. Az árus éneklő hangon kínálgatta az új agyagedényeket, és máris tömeg verődött össze körülötte. A szemfüles asszonyok már ilyen korán reggel kijöttek hozzá, mert tudták, a vándorárus hamar odébb is áll. A szekér mögött kisebb torlódás támadt: lovas futárok szentségeltek és hangosan kiabáltak, hogy fontos üzenetet visznek a püspöki palotába, ezért mindenki takarodjon az útjukból.

Jankó elérkezettnek látta a pillanatot. Az agyagosszekér mellett, az emberek között lépkedve gyorsan elhagyta a hentesek asztalait. Immár szatócsok, bognárok mellett vezetett az útja. A külhoni kelmeárusok előtt éppen csak megállt, hogy kiszuszogja magát. Két parasztasszony ízletes, még meleg pogácsákat árult nagy vesszőkosarakból. Jankó vett egyet, és élvezettel majszolta, miközben figyelte, ahogy újabb érkezők egyre dühösebben versengnek a jobb helyekért. Valaki a piacbírót hívta. A gyertyamártók mellett kisebb csoport ácsorgott, a fiú azonnal megismerte őket. Vállas, barna olasz kőműveslegények voltak, akik arra vártak, hogy aznapra felfogadják őket valamilyen építkezésre. Egymást lökdösték, és széles jókedvükben vadul viháncoltak. Füttyögtek az arra haladó csinos cselédlányok után, némelyikük még nótára is gyújtott. Jankó vidáman odaintett nekik. Ezekkel a legényekkel remekül szót értett, és sosem unta meg, ha a napfényes Itália csodás tájairól meséltek neki. Már majdnem kiért a piacról, amikor megtorpant a füvesbanya ponyvájánál. Az olasz öregasszony nagy kuruzsló hírében állt, és Jankó nem szégyellte, ha a növényekkel kapcsolatban gyakran kikérte a tanácsát. A fiú ugyanis ehhez értett a legjobban: növényekhez és porokhoz, melyekből különböző kenőcsöket és főzeteket készített. Ezért töltött minden nyarat a közeli erdőkben és mezőkön, ezért tartózkodott legszívesebben az ispotályban, ahol az orvosságok előállításával megbízott páterek lassan nem is tudták nélkülözni a fürge észjárású fiút.

– Buon giorno, Zia Lucia – köszönt a vénasszonynak. – Van valami újdonság?

– Nesze, egy kis aszalt szilva. A múlt ősszel tettem el! – kacsintott rá az öregasszony. – Kóstold csak meg!

Jankó kíváncsian megízlelte a gyümölcsöt. Legalább három gyógynövény aromáját ismerte fel a húsában, de volt egy negyedik is, amelyre nem tudott rájönni.

– Sietek, Zia Lucia, áruld el, kérlek, mit tettél bele!

Az aszott, ráncos asszony elkapta a karját, csontos ujjai karmokként fonódtak rá.

– Hehe – kacsintott a fiúra, és fogatlan száját széles vigyorra húzta. – Elmondom, ha megállsz egy kicsit, és meghallgatsz. Olyan régen nem beszélgettünk!

– Mennem kell! De később visszajövök! – ígérte Jankó.

Érezte, ahogy enyhül rajta a szorítás. Egyetlen mozdulattal kiszabadult, aztán eliramodott. Feltárultak előtte a vár falai és a mögöttük magasodó óriási székesegyház. A katedrális tornyaira aranyló mázat vont a felkelő nap fénye. A fiú kitárta a karját, úgy rohant felé. Az óriási épület egyre közelebbinek tűnt, és Jankó belekacagott az arcát csiklandozó szélbe. Gyakran játszotta ezt a játékot, ha néptelen utcára tévedt: futott, mintha meg akarná ölelni a templomot, és csak akkor eresztette le a karját, amikor az Istenháza falai annyira kiszélesedtek előtte, hogy nem tudta többé átfogni őket. Ilyenkor megállt, körbesandított, majd hátralépett addig, míg újra tökéletesen a karjaiba illett az egész épület. Az enyém az egész székesegyház! – mosolygott ilyenkor magában, és jókedvűen folytatta az utat. Elhagyta Péntekhelyet, ezt a palánkkal megerősített külön kis zárt világot, mely a püspöki székhely és a vár nyugati határát képezte, és megérkezett a várba.

Kedvelt elfoglaltságai közé tartozott, hogy elhaladjon a királyszobrok előtt és megbámulja őket, de ezen a reggelen úgy döntött, rövidebb úton közelíti meg a püspök lakhelyét. Befordult az egyik mellékutcára, végignyargalt rajta, miközben ügyesen kikerülte az álmosan előkászálódó, éjjeliedényeket ürítő cselédeket. Elnyújtott félkörben futott a katedrális körül. Nemsokára a püspöki palota mögé érkezett, és látta, amint az apródok a félig elkészült új pékház egyik falához támaszkodva röhögnek valamin. Lassított, és még mielőtt észrevették volna, betért az egyik sikátorba. Megkerülte az egész épülettömböt, és felmászott egy hatalmas farakásra, melyről a félig elkészült fal tetejére húzódzkodott. Csöndesen és gyorsan tudott mászni, ezt a képességét minden fiú irigyelte. Nyáron, amikor a váradi paloták előtti fák sűrű, zöld lombkoronát növesztettek, Jankó legkedvesebb szórakozása az volt, hogy elbújt az ágak között, és minden beszélgetést kihallgatott, minden titkot kifürkészett, miközben őt senki sem vette észre. Most is nesztelenül végiglopózott a fal tetején, és megállt egy helyen, ahonnan letekinthetett az apródok csoportjára. Olyan közel lapult hozzájuk, hogy kinyújtott kezével megérinthette volna a fejüket. Gyűlölte ezeket a fiúkat, mert minden alkalmat megragadtak, hogy gúnyolják és kínozzák, ezért amikor csak lehetett, ő is bosszantotta őket.

A legények egy kis füzetet lapozgattak, nevettek, és annyira összedugták a fejüket, hogy Jankónak nem kis erőfeszítésébe került, hogy meglássa, mit néznek annyira. Az összefűzött pergamendarabkákat valószínűleg a püspöki scriptoriumból lopták csakúgy, mint a tintát, amivel szemérmetlen rajzokat firkáltak a lapokra.

Lám, lám, valakik nagyon unatkozhattak szolgálatidőben! – morgolódott magában a leselkedő fiú.

Nagy Imre, a főapród, ez a vastag nyakú, vörös képű nemesifjú úgy nevetett, hogy majd megfulladt, és azzal dicsekedett a többiek előtt, hogy ő készítette a legművészibb képet a váradi Aphroditéról és Héphaisztoszról, amint éppen kedvüket töltik egymással a Körös partján. Még a nevét is odakanyarította a rajz alá.

– És a modellek? – kotnyeleskedett a csoport legszélén álló alacsony legény.

– Hát nem ismered fel őket? – harsant a röhögés. – Püspök urunk az, s a Szent Anna-klastrom főnöknője!

– No, ezeket ugyancsak megszállta a Szentlélek! – A szavaira akkora vihogás támadt, hogy Nagy Imrének le kellett pisszegnie őket.

Mindannyian a püspöki palota irányába sandítottak, de senki sem közeledett arról. Megnyugodva visszatértek a füzet lapozgatásához. Eközben Jankó azon törte a fejét, hogy mit tegyen. Lassan előrébb kúszott, és vigyázott, nehogy leverjen egy kilazult téglát. Nagyszerű cselt eszelt ki, amelyhez nem kis bátorságra volt szüksége. Nagy levegőt vett, elrugaszkodott a faltól, és macskaügyességgel lehuppant éppen a fiúk orra előtt. Az ugrást éveken át gyakorolta, és a földet érés, mint mindig, most is tökéletesen sikerült. Az apródok a meglepetéstől szóhoz sem jutottak, és meg sem moccantak. Jankó kikapta Imre kezéből a füzetet és szélsebesen eliramodott vele a püspöki udvar fedett folyosójának irányába. Még jó néhány szívdobbanásnyi időbe beletelt, mire a legények felocsúdtak és utána ordítottak:

– Állj meg, Bodor! Add vissza, különben elevenen megnyúzlak!

Jankó a füle botját sem mozdította. Hah, micsoda ostoba fickók! – gondolta. – És ezek akarnak lovagok lenni, amikor olyan lassúak, hogy megalszik a szájukban a tej! Felnevetett, és már azon járt az esze, hogyan fogja móresre tanítani az apródokat. Amíg nálam van ez a füzet, nem mernek bántani. Majd jól elrejtem, és mindent megtesznek nekem azért, csak hogy ne áruljam el őket a püspök úrnak!

– Hé, ide mindenki! Kapjátok el Bodort! Fogjátok meg a rohadt kis fattyút!

Jankó erre nem számított. Még mielőtt a püspöki lak bejáratának közelébe jutott, egyszer csak újabb apródok szaladtak elő és az útját állták. A pillanat töredéke alatt kellett döntenie. Vissza nem fordulhatott, oldalra nem térhetett ki, mert már majdnem bekerítették. Minden erejét megfeszítve rohant, egyenesen neki a sorfalnak. Sikerült áttörnie rajta, mit sem törődve azzal, hogy a kinyúló kezek elszakították a ruháját, és megpróbálták kitépni a kezéből a füzetet. A püspök zsoltároskönyvét is majdnem elejtette, de észnél volt, és erősen magához szorította a kötetet. Annyira gyors volt, hogy a közelében álló fiúk ütésre lendülő ökle éppen csak súrolta az arcát. Hallotta, ahogy az apródok szitkozódva a nyomába erednek.

Már a palotába vezető lépcsőkön kapkodta a lábát, és csakhamar a tágas, díszes főfolyosón találta magát. A püspök ebben az időben már a fogadóteremben tartózkodott, Jankó egyenesen arrafelé vette az irányt. Az őt üldözők szinte a nyakában lihegtek. A nagy, szárnyas ajtóhoz ért, és arra készült, hogy belépjen a terembe, amikor megtorpant. Odabentről ugyanis kiáltozás hallatszott, a következő pillanatban pedig kivágódott az ajtó. Pestesi János, a kiskáptalani prépost és három kanonok viharzott ki a helyiségből, miközben még mindig a püspökkel veszekedtek. Az apródok ebben a pillanatban érték utol a fiút. Imre megragadta a csenevész kislegény vörösesszőke üstökét, de nyomban el is engedte, amint az egyházi méltóságok megjelentek.

– Panaszra megyek a királyhoz! – rázta az öklét János prépost. – Tűrhetetlen, amit művelsz, püspök uram! Márpedig azt nem fogjuk engedni, hogy Olasziban és Vadkertben évi két vásárt tarts, akkor sem, ha puszta kézzel kell legyőznöm a katonáidat!

A püspök, Kusalyi Jakch Dénes, ez a testes, büszke tartású idős férfi magából kikelve rohant a kanonokok után, és dühtől elfúló hangon megfenyegette őket:

– Úgy, úgy, jelentsétek Zsigmondnak, ha akarjátok! Az szép komédia lesz, már alig várom! Ne feledjétek, éppen az uralkodótól kaptam engedélyt az országos vásárok megrendezésére!

A prépost arca kivörösödött az izgalomtól.

– Azt hiszed, csak mert ősi nemzetségből származol és Budán szolgáltál a király mellett, mindent megengedhetsz magadnak? A vásárokat mindig a káptalani városrészben tartottuk, a bevételek bennünket illetnek! Közönséges tolvaj vagy, és nem átallod a tisztességes káptalani mesterembereket megfélemlíteni!

– Vigyázz a vádaskodással! Mindezt be is kell bizonyítanod! – emelte a magasba göcsörtös ujját a püspök, és száját gúnyos vigyorra húzta.

Ekkor vették észre a zavartan álldogáló Jankót és körülötte az apródokat.

– Hát ti mit kerestek itt? – förmedt rájuk a püspök.

– Csak ezt a zsoltároskönyvet hoztam excellenciás uramnak – bökte ki Jankó, és már nyújtotta is a kötetet.

Jakch Dénes kikapta a fóliánst a kezéből, és gyanakodva végigmérte a fiúkat. Jankó hátrasimított a homlokából egy izzadt tincset, és egyik lábáról a másikra nehézkedett.

– Hogy nézel ki, Bodor? – dorgálta a püspök. – Talán csak nem verekedtetek? Ilyen szakadtan, piszkosan, izzadtan nem léphettek be a palotába, ezt már ezerszer megmondtam! És mi az a másik könyv nálad?

Jankó a válla közé húzta a fejét, és megpróbált a lehető legtermészetesebben felelni, miközben már egészen behátrált a holtsápadt apródok közé.

– Semmi, excellenciás uram, csak egy füzet.

– Add csak ide!

– De igazán nincs benne semmi különös…

A püspök megragadta a fiút és kitépte a kezéből a füzetet. Türelmetlenül fellapozta. Jankó segélykérően nézett mesterére, János prépostra. A prépost felvonta a szemöldökét. Megértette, hogy itt valami baj történt, és közelebb lépett. A kanonokok is belepillantottak a rajzokba. A püspök arca eltorzult a haragtól.

– Miféle ocsmányságokat kell itt látnom? – ordította. – Ki csinálta ezeket?

Jankó nagyot nyelt, az apródokra sandított. Nagy Imre lehorgasztott fejjel állt mellette, mintha a halálos ítéletére várt volna.

A csudába! – gondolta Jankó. – Most aztán árulónak fognak tartani! Nem engedhetem, hisz tényleg nem akartam megmutatni azt a buta füzetet senkinek!

– Én rajzoltam őket – felelte bátran.

A szeme sarkából látta, ahogy Imre felkapja a fejét, és hitetlenkedve rámered.

– Vagy úgy! – horkant fel a püspök. Előrelépett és pofon vágta a fiút. – A szemembe hazudsz, te fattyú? Akkor mit keres itt Imre aláírása?

– Én kanyarítottam oda a nevét, hogy bajba keverjem – füllentette Jankó, miközben letörölte az orrából megeredt vért. – De most már megbántam, és bocsánatot kérek!

– Azt képzeled, elhiszem ezt a sületlenséget? Olyan büntetést szabok rátok, hogy örökre elmegy a kedvetek az efféle művészettől!

Lendítette a kezét, hogy újabb ütést mérjen Jankóra, de a prépost elé ugrott, és elkapta az öklét.

– Nem látom, mi itt a hiba – sziszegte. – Mitológiai jelenetek vannak ezeken a lapokon. Hisz oda is van írva: Héphaisztosz és Aphrodité!

– De a hasonlóság!

– Miféle hasonlóság? – értetlenkedett a prépost. – Én nem látok semmiféle hasonlóságot! És ti? – fordult a kanonokokhoz.

Azok csak a fejüket rázták, és megpróbálták visszanyelni a kibuggyanni készülő nevetést. A prépost hirtelen elvette a lapokat a döbbent püspöktől.

– Mit gondolsz, amice, kérdezzünk meg másokat is, hogy látnak-e bármilyen hasonlóságot? – kérdezte hamiskás mosollyal. – Vagy rám bízod a fiúk büntetését, és aztán szépen csendben el is felejthetjük a dolgot… És emlékezz – tette hozzá suttogva –, hogy erre a fiúra nem emelhetsz csak úgy kezet, hisz te is tudod, kinek az ivadéka!

Jankó elég közel állt ahhoz, hogy hallja az utolsó megjegyzést, és elvörösödött. A püspök beharapta az ajkát, és egy pillanatra hátrahőkölt. Az arcára kiülő zavar azt mutatta, erősen töpreng a javaslaton.

– Nem bánom, ne verjük nagydobra ezt az ügyet – mondta visszafojtott haraggal. – De jelentést kérek arról, hogy ezeket a kölyköket itt valóban szigorúan megregulázod majd! És most tűnjetek el a szemem elől!

Megfordult és visszatért a fogadószobába. Úgy becsapta maga mögött az ajtót, hogy rengett bele az egész folyosó.

– Ne ácsorogjatok itt! – mordult a prépost az apródokra. – Talán nincs dolgotok? Majd később gondom lesz rátok, most elmehettek!

A legények szétrebbentek. Nagy Imre még visszanézett Jankóra, és biccentett neki. A kanonokok is távoztak, és Jankó egyedül maradt mesterével.

– Már megint miféle csintalanságba keveredtél, Jankó? – csóválta meg a fejét a prépost.

Nagydarab, jóságos tekintetű férfi volt, akit a fiú rajongva szeretett, és most rettenetesen szégyellte magát előtte.

– Ígérem, hogy többé nem fordul elő! – bizonygatta.

– Örökké csak ezt szajkózod! – legyintett a prépost. – Aztán meg nem győzlek kimenteni a bajból! Meg is kapod érte, ami neked jár, ne félj!

Jankó legszívesebben elsírta volna magát, nem csak azért, mert csalódást okozott a mentorának, hanem mert mindennél jobban félt attól, hogy eltiltják aznapi szolgálatától. Összeszorult a szíve a gondolatra, hogy nem dolgozhat a prépost könyvtárában.

– Ma felmentelek a feladataid alól – folytatta a prépost, és vállon ragadta a holtsápadt fiút. – De ne aggódj – tette hozzá barátságos hangon –, ez még nem a büntetésed része! Van itt valaki, aki látni akar!

– Csak nem? – kérdezte Jankó tágra nyílt szemmel.

– Bizony, bizony – bólogatott a prépost. – Édesanyád érkezett ma hajnalban, előbb a klarisszáknál tett látogatást, és most az én házamban vár rád!

– Áldott legyen Krisztus neve! – ujjongott a fiú. – Köszönöm, mester!

Jankó futásnak eredt. Úgy rohant ki az épületből, majd át a katedrális előtti téren, mint akinek eszét vették.

Végre megjött! – gondolta. És most biztosan több ideig fog maradni, mint a múltkor!

Rémlett neki, hogy hajnalban idefelé jövet látott egy címer nélküli, egyszerű fekete kocsit a klarisszák zárdája felőli úton, de azt hitte, valamelyik egyházi méltóság jött titokban látogatóba a főnökasszonyhoz. Olyan vad öröm szállta meg, hogy nem is figyelt arra, mennyien nyüzsögnek már az utcákon és a katedrális körül, csak nagyokat ugorva a levegőbe a prépost palotája felé vette az irányt. Pestesi János lakóháza a várban volt, a püspöki palota szomszédságában. A testőrök és utazók lovainak patái csattogtak az utcaköveken, és Jankó az utolsó pillanatban tért ki az egyik könnyű vágtában arra haladó lovag elől. Amikor elérte a házat, megtorpant. Bódultan állt a fekete kocsi előtt és lihegett. Aztán berohant a kapun, és felszaladt az első emeletre.

Az ismerős cselédek meg sem próbálták az útját állni, csupán a nagy, boltíves ajtó előtt ütközött neki a magas testőrnek, aki egy pillanatig gyanakodva bámult az arcába.

– Én vagyok az, Herr Franz! – kiáltott fel Jankó.

– Csakugyan te lennél az, kis Johann? – nevetett a kipróbált, pirospozsgás arcú katona, azzal felemelte, és játékosan megrázta a kapálózó fiút. – No, mintha semmit sem nőttél volna… Adnak itt neked enni rendesen? Hogy lesz így belőled lovag?

– Belőlem sehogy… – felelte lemondóan Jankó. – Anyám azt akarja, hogy pap legyek. Bemehetek hozzá?

– Ja, natürlich! – bólintott a férfi, és letette az izgatottságtól felhevült fiút.

Kopogtatott, majd amikor meghallotta a betessékelő választ, szélesre tárta az ajtót.

– Édesanyám! – kiáltott fel Jankó. – Édesanyám!

A prépost dolgozószobáját ízléses bútorok és szőnyegek tették lakályossá, de mégsem azzal a kifinomult eleganciával rendezték be, mint amilyenhez a helyiség színes ablakai előtt helyet foglaló asszony hozzászokhatott. Cillei Borbála megjelenése szemernyi kétséget sem hagyott afelől, hogy királynői mivolta minden percben büszkeséggel tölti el. A sötét utazóköpeny már az egyik széken hevert, és Magyarország uralkodónője pompás látványt nyújtott gyöngyökkel díszített, szaténnel csíkozott vörös bársonyruhájában. Középkorú asszony létére még mindig őrizte ruganyos alakját és fiatalos üdeségét, arcát egészséges pír borította, hullámos, vörösesszőke hajában alig néhány ősz szál bújt meg. Amikor meglátta a fiút, összecsapta a tenyerét, felsikoltott, egyszerre sírt és nevetett, és a nagy kacagásban elővillantak hófehér gyöngyfogai.

Jankó nem is emlékezett rá, mikor és hogyan repült a karjába, csak boldog megadással tűrte, ahogy az asszony forró szeretettel csókolgatja, és sós könnyeivel összemaszatolja az arcát és a nyakát.

– Mein Gott, édes kicsi mézem, mennyire hiányoztál! Jaj, úgy sajnálom, hogy nem jöhettem hamarabb! Hogy megy sorod? Ó, hát miért vagy ennyire lucskos, izzadt? Miért vérzik az orrod? Ugye, nem verekedtél?

– Nem, dehogy – tiltakozott a fiú, és kibontakozott anyja öleléséből.

– Akkor miért szakadt el a ruhád?

– Véletlenül, játék közben.

Borbála összeráncolta a homlokát. Hívta a cselédet, és utasította, hogy hozzon vizet és tiszta gyolcsot.

– Igazán nincs komoly bajom – vonta meg a vállát a fiú. – Erre semmi szükség!

– Ne lódíts! – fonta össze mellén a karját a királynő. – Biztos megint bántottak azok az apródok! Hát miért nem tudsz barátokat szerezni?

– Nem is igaz! – Jankó makacsul tagadott. – Sok jó barátom van már. Kérdezd csak meg a prépost urat!

– Meg is kérdezem!

Megjött a cseléd a kért holmikkal, és miután távozott, Borbála maga látott hozzá, hogy a fiú arcát megtisztítsa. Egy darabig hallgattak és dacosan méregették egymást. Jankó úgy érezte, majd szétrobban legbelül, egyrészt az örömtől, másrészt pedig a fájdalomtól. Hogy is mondhatná el az anyjának mindazt, ami a szívét nyomja, hogy is panaszkodhatna neki, hogy aztán elszomorítsa? Elvégre nem vagyok már kisgyerek, gondolta, úgyhogy felnőttként kell viselkednem! Akkor talán végre komolyan vesz engem, és elvisz magával a budai udvarba, ahogy ígérte!

Eszébe jutott, hogy kicsi kora óta folyton titkolóznia, alakoskodnia kellett, hogy senki se tudja meg, ki is valójában az ő gazdag pártfogója. Abban ugyan nem volt semmi különös, hogy egy magafajta törvénytelen gyermeket a váradi papok felügyeletére bíztak – hiszen a novíciusok több mint felét megesett úriasszonyok vagy félrelépett nemes urak fattyaként tartották számon –, ám az elképesztő igazságot, miszerint az ő anyja nem más, mint a leendő római császárné, csak a prépost, a püspök és néhány megbízható belső szolga ismerte. Az óvintézkedések, melyek Borbála minden látogatásával együtt jártak, olyan fárasztónak bizonyultak, és az együtt töltött időt mindig annyira kevésre szabták az országos gondok, hogy Jankó legtöbbször azt kívánta, bárcsak meg sem történnének. Erről nem beszélhetsz senkinek! Vigyázz, el ne szóld magad! Légy engedelmes, tanulj jól, szerezz barátokat, de senkiben sem bízhatsz annyira, hogy eláruld a titkunkat! – doboltak a fülében a királynő unalomig ismételt intő szavai. Az örömteli percek után jött a duzzogás, a szemrehányás, a könyörgés, hogy anyja vigye magával, de örökké csak azt a választ kapta: majd ha nagyobb leszel! Ezért aztán a búcsúnál sokszor megtörtént, hogy nem is nézett Borbálára, nem adott neki csókot, mert annyira fájt, hogy megint becsapták, hogy most sem érkezett el az idő. Később megbánta neveletlenségét, hiszen megbántotta azt, akit mindennél jobban szeretett. De már elkésett vele, mert a királynő messze járt, és megint hónapokat, vagy akár egy évet is kellett várnia, míg újra találkoznak. Ezerszer megfogadta, hogy legközelebb óvatosabb lesz, inkább leharapja a nyelvét, minthogy újabb csípős megjegyzést tegyen, de mégsem bírta türtőztetni magát. Közben ellenállhatatlan vágy gyötörte, hogy együtt legyen az anyjával. Számtalanszor eljátszott a gondolattal, hogy titokban elbújik a királynőt kísérő egyik kocsiban, vagy valamiképpen utánuk lopózik, és ha ott lesz Budán, biztosan megengedik, hogy ott maradjon. Maga a püspök mondta, hogy már eleget tud ahhoz, hogy a kancellárián is megállja a helyét. Ám Borbála, mintha csak belelátott volna a fejébe, megeskette, hogy nem csinál semmi hasonló butaságot. Jankó megígérte, tartotta is a szavát, és legbelül gyötrődött, amiért nem tudta megszegni az ígéretét.

– Éhes vagy? Hoztam neked valami finomságot! – Borbála duruzsoló hangja kizökkentette a gondolataiból.

– Köszönöm, nem kérek.

– Ha kinyitod azt a nagy ládát ott, csodákat találhatsz benne! Anatómiakönyvek, herbáriumok csupa különleges növénnyel, és akad ott két olasz nyelvű úti leírás is!

A fiúnak felcsillant a szeme, de úgy tett, mint akit nem különösebben érdekelnek az elhangzottak. Engem ugyan nem tudsz megvesztegetni, gondolta. A királynő folytatta:

– Ha nem tetszenek neked ezek az olvasmányok, visszaviszem őket Budára, a királyi könyvtárba. Azért választhatsz egy szép prédikációskönyvet abból a ládából!

– Ne, várj! Igazán szeretném megtartani őket.

– Helyes – bólintott elégedetten Borbála. Beleborzolt a fiú kusza hajába. – Hallottam, hogy latin nyelvből versenyt rendeztek a novíciusok között, és hogy te nyertél – tette hozzá. – Büszke vagyok rád!

– Sokat tanulok, na és? – fintorodott el Jankó. – Mi egyebet tehetnék? Itt sosem történik semmi érdekes…

– Vagy úgy! Akkor már értem, hogy miért töröd annyi kópéságon a fejed – Borbála csípőre tette a kezét. – Ide hallgass, jobb lesz, ha mihamarabb megkomolyodsz. Viselkedj rendesebben, és vigyázz, nehogy megsérülj! Hiszen tudod, hogy…

– Gyengék a csontjaim? Híg a vérem? Tudom, tudom… – Jankó morcosan elhúzódott.

– Nem ezt akartam mondani. Hanem azt, hogy mindennél jobban szeretlek! És csak a javadat akarom. Ugye, nem fogsz végig duzzogni?

A fiú élénk tekintetét az anyjára szegezte, és megkérdezte:

– Mennyi ideig maradsz?

Az asszony elmosolyodott.

– Képzeld csak, egy teljes hétig. – Hirtelen magához ölelte, és összevissza csókolta a fiát.

Jankó szíve nagyot dobbant. Ritkaságszámba ment, hogy a királynő ilyen sokáig elszakadjon teendőitől. Pontosan számon tartotta, hogy legutóbb, azaz hét hónappal és tizenkét nappal ezelőtt anyja csak futólag tért be Váradra, hozott neki egy nagy ládányi könyvet és mindenféle tudományos kísérletekhez való eszközöket, amiket korábban megígért, aztán gyorsan odébbállt, mint akinek halaszthatatlan dolga akadt. Most azonban itt volt, átölelhette őt, és beszívhatta az illatát. Jankó elhessegette a szomorú emlékeket. Hirtelen felébredt benne a kíváncsiság az újonnan kapott könyvek iránt. Nagy nehezen kibontakozott anyja karjaiból, és a ládához szaladt. Úgy vette kézbe a vaskos köteteket, mint igazi kincseket.

– Nahát, hiszen ez Virgilius Grammaticus két könyvének, az Epitomaenek és az Epistolaenak a másolata! – kiáltott fel izgatottan. – Ember legyen a talpán, aki ezt a míves latin szöveget olvasni és értelmezni tudja! Dénes kanonok úr mutatott nekünk belőle néhány részletet, de igen nehéz textus, és rajtam kívül senkinek sem sikerült jó feleletet adni a hozzá kapcsolódó kérdésekre. Ó, és ez itt valóban a legfrissebb anatómiakönyv? Ki írta?

– Én magam! – jelentette ki Borbála. – Nézd csak, sokkal pontosabbak a rajzaim, mint korábban. Viszont ezt a kötetet ne mutasd meg senkinek, értetted?

– Dehogyis mutatom! És köszönöm, anyám, ennek hasznát fogom venni az ispotályos munkámban.

– Azért csak légy óvatos – aggodalmaskodott a királynő. – Nehogy feltűnjön a gyógyító papoknak, hogy többet tudsz náluk!

– Ez nehezebb, mint hinnéd – sóhajtott fel keserűen Jankó. – Legtöbbször ostobaságokat művelnek, és én nem tehetek semmit. Ha tudnád, hány sebet láttam elfertőződni, csak mert nem jól kezelték őket! A papoknak nem szabad a chirurgia azon részével foglalkozni, ami égetéssel és vágással jár.

A királynő ekkor kikémlelt az ajtón, és miután meggyőződött róla, hogy senki sem hallja őket, lehajolt a láda mellett térdelő fiúhoz, és megkérdezte:

– És hogy haladsz a kísérleteiddel?

Jankó diadalmas mosolyra húzta a száját.

– Nagyon jól. Akarod, hogy megmutassam?

– Igen, most azonnal!

Borbála a klarissza sororok ruháját vette magára, amely szokásos álöltözete volt, ha Váradra jött. Így léptek ki a házból, és szálltak be az egyszerű kocsiba, amely kivitte őket a várból. Útközben Borbála kibámult az ablakon, Jankó pedig lelkesen magyarázta, hogy mi mindent láthat. Itt egy új kápolnát, szökőkutat, amott Szűz Mária kisebb egyházát, de csakhamar megpillanthatták a Keresztelő Szent János tiszteletére épített templomot kecses, égbe szökő tornyával együtt. A déli kapun távoztak, a két kerek ikertorony alatt. Jó darabon eltávolodtak, amikor a kocsiablakból kihajolva még visszanéztek a fogazott pártájú körfalakra. A kaputoronyban álló őr ebből a távolságból kicsiny hangyának látszott.

Elhagyták a tavaszi esőktől duzzadt, rézfényű Alsó-Köröst és a partján gubbasztó füzeket, majd a gombamód szaporodó fehér falú házak sorát. Most szántóföldek, majd szőlőskertek mellett vezetett az útjuk. Nemsokára elérték a néhány városszéli kunyhót, melyek úgy bújtak meg a domboldalban egymással összekapaszkodva, mint alvó gyermekek. Az egyik lakatlannak tűnő ház előtt megállították a kocsit, és leszálltak. Az ajtó csikorgott és nagyot zökkent, amikor Jankó belökte. Nem ez a ház volt utazásuk célja, bár a kocsis mindezt nem tudhatta. A királynő visszaküldte a férfit városba, de meghagyta neki, hogy később jöjjön vissza értük.

A házban lócán, asztalon és egy szalmazsákon kívül semmilyen berendezési tárgy nem akadt. Borbála és Jankó nem sokat időztek odabent, a konyhán keresztülvágva kimentek a hátsó udvarba, és beléptek az elhagyatott istállóba. Itt az egyik fal előtt ládák és hordók voltak egymásra halmozva, és ők egyenesen a kupac mögé mentek. Titkos ajtó nyílt a falban. Jankó előrement, fáklyát gyújtott. Lépcsősor vezetett a föld alá, amelyen mindketten magabiztosan lépkedtek. A város alatt húzódó alagútrendszert még Borbála mutatta meg Jankónak évekkel ezelőtt, és a fiú sok időt töltött azzal, hogy kitakarítsa, és biztonságosan járhatóvá tegye azokat a föld alatti folyosókat, amelyeket rendszeresen használt. Ez is egy ilyen járat volt, amelyből majd fertályóra múltán széles, terméskövekkel kirakott terembe jutottak. A helyiség közepét széles asztal foglalta el, a falak mentén polcok sorakoztak, roskadásig megrakva üvegcsékkel, szelencékkel és könyvekkel. Az asztalon egy különös szerkezet kapott helyet: első látásra falécekből létrehozott tornyocskának tűnt, melynek alsó részére egy nagy, félgömb alakú lencsét szereltek. Még három üveggömbszelet sorakozott az asztalon, és a királynő meglepetéssel vegyes izgatottsággal kiáltott fel, amikor megpillantotta őket:

– Ó, tehát itt vannak azok a lencsék, amiket elküldettem neked! Jól emlékszem a leveledre, nagyon titokzatosan fogalmaztál a terveiddel kapcsolatban. Tudod-e, hogy nem volt könnyű beszerezni őket? Csak a muranói üvegesmesterek között akadt, aki olyanra tudta őket csiszolni, mint amilyenre kérted.

A fiú közben meggyújtotta a gyertyákat a kandeláberekben, és büszkén kihúzta magát.

– Azóta én magam is sokat csiszolgattam a lencséken, de még van mit tökéletesíteni rajtuk!

– Áruld már el, mire valók! – Borbála türelmetlenül az asztal mellé telepedett, és finom, hosszú ujjaival megtapintotta a különféle méretű üvegszeleteket.

Jankó melléhúzódott, és kérdezgetni kezdte.

– Nézd csak meg ezt itt. Kör alakú keretbe foglalták. Szerinted mire szokták használni?

– Láttam ilyet egy idős olasz bíborosnál. Nagyítólencsének hívta, amelyet a szeme elé tartott, és a kisebb betűket is el tudta olvasni. Ezt csinálod te is? Olvasókövekkel kísérletezel?

– Igen is meg nem is! – bólintott a fiú.

Büszkeség töltötte el, hogy anyja, akit a világon a legokosabb embernek tartott, ilyen érdeklődéssel fordul a találmánya felé. Elővett egy könyvet, és Borbála elé tette. Most már sietett a magyarázattal, és mindent egy szuszra akart elmondani.

– Íme, az Opus Majus! Ezt a könyvet majd kétszáz évvel ezelőtt Roger Bacon, ez az oxfordi ferences szerzetes írta. Kiváló tudós és teológus hírében állt, és IV. Kelemen pápa jó barátja lett. Olyan dolgokkal foglalkozott, amelyeket az egyház érthető okokból nem nézett jó szemmel. Túlságosan is belemerült az alkímiába. Ám amíg a pápa élt, nem mertek hozzányúlni, de amikor Kelemen meghalt, eretnekséggel vádolták, szinte azonnal elfogták, és aztán házi őrizetben tartották. A legenda azt tartja Baconról, hogy igazi mágus volt, aki készített egy bronzfejet, afféle automatát, amely minden kérdésre tudott válaszolni.

– Ezt azért kevéssé hiszem – ráncolta össze a homlokát Borbála. – Térjünk vissza a lencsékre!

– Máris! – folytatta készséggel Jankó. – Tehát: scientia experimentalis! Ez volt Bacon filozófiája, vagyis a tudomány alapja csakis tapasztalat lehet. Rengeteget kísérletezett, és az eredményekről feljegyzéseket készített. Az Opus Majusban a matematikáról, az optikáról, asztronómiáról és az alkímiáról is találhatóak tanulmányok. Engem az ötödik rész érdekel a legjobban, amely az optikáról szól.

A fiú odalapozott, és Borbála érdeklődve nézegette a rajzokat és a hozzájuk tartozó magyarázatokat.

– A szem és az agy kapcsolatáról ír, ha jól látom – jegyezte meg a királynő. – Ügyes! Talán ő is boncolt, máskülönben honnan lennének ilyen jó meglátásai?

– És nemcsak ez itt a lényeges, hanem sokat ír a fényről, a távolságról, a fényvisszaverődésről, fénytörésről, a tükrökről és a lencséről – magyarázta lelkesen Jankó. – Szerinte a fény tanulmányozása az egyik legfontosabb tudományág! Persze előtte már mások is foglalkoztak ezzel, és ő meg is nevezi a forrásait: leginkább Ptolemaiosz Optikáját használta, de megemlíti Alhazent, ezt az arab matematikust és csillagászt, és ennek latinra fordított főművét, a Kitab al-manazirt, vagyis A látványok könyvét. Mindazt, amit Bacon a nagyítólencsékről írt, Alhazentől vette át. Megállapította, hogy a sík-domború lencsék sokat segíthetnek az öregségtől meggyengült szemnek visszanyerni a jó látást. Aztán Bacon feljegyzései valahogy elfelejtődtek, viszont Itáliában már jó száz éve akadtak olyan Domonkos-rendiek, akik látásjavító lencséket kezdtek hordani, sőt olykor maguk készítették, csiszolták ezeket.

– Értem már – bólintott a királynő. – Tehát ha mégoly ritkaság is a látásjavító üveg, Itáliában azért akad belőle jó néhány, különösen az írástudó papok között. Már látom, miért kérted, hogy Velencéből hozassam meg neked ezeket a lencséket, ott valóban a legjobb minőségű üveget készítik.

– Igen – hagyta helyben a fiú. – Bacon úr tanulmánya viszont azért volt nagy segítségemre, mert akadt hozzá egy melléklet, amely az idők során elveszett, de Dénes kanonok úr véletlenül megszerezte és kölcsönadta nekem. Ebben Bacon pontos utasításokat ad a különböző lencsék csiszolására és beállítására vonatkozólag.

– Mit értesz beállítás alatt? – kérdezte Borbála.

– Azt, hogy ha bizonyos, megfelelően csiszolt lencséket egymás fölé helyezek, olyan nagyítást érhetek el, amilyenről még csak álmodni sem mertem korábban. Egészen távoli tárgyakat vagy embereket is közelről láthatok! És ha a lencsék egymástól való távolságát változtatom kissé, akkor élesedik vagy homályosodik a kép.

– Ez egészen elképesztő! – csodálkozott a királynő. – Képzeld csak, micsoda hasznát lehetne venni ennek a háborúban! Már messziről láthatnánk, milyen az ellenség, és merre tart.

– Abban is, és másban is. Nézd csak, ezt a szerkezetet itt magam eszkábáltam!

Jankó a különös, toronyra hasonlító tárgyra mutatott.

– Felnagyítja neked a legkisebb élőlényeket vagy tárgyakat is. Kukkants bele a felső részén, megmutatja, mi van az alsó lencse alatt!

A királynő kíváncsian belenézett, aztán ijedten hátrahőkölt és irtózattal felkiáltott.

– Mein Gott, ez mozog! Ördögi masina!

A fiú diadalmas arcot vágott.

– Nem a masina mozog, csupán közelebbről megmutatja mindama élőlényeket, melyek az emberi nedvekben élnek és nyüzsögnek, és melyeket szabad szemmel észre sem lehetne venni. Ezek a kis kukacok például egy beteg asszony székletében lebegnek. Egészséges ember székletében nem találtam hasonlókat, vagy ha igen, csak nagyon elenyésző mennyiségben.

– Gondolod, hogy ezek okozzák a betegségeket? – kérdezte a királynő, miközben újra belenézett a szerkezetbe.

– Talán igen… Vagyis csak akkor, ha túlságosan elszaporodnak. A nedvekben jól érzik magukat és sokáig életben maradnak. Rájöttem, hogy könnyen terjednek egyik élőlényről a másikra, a ki- és belélegzett levegővel, vagy akár érintéssel is.

A királynő elsápadt.

– Azt mondod, a levegőben is benne vannak?

Jankó felnevetett:

– Nem kell félned, anyámasszony, ezeket egy üvegszeletke alatt tartom, nem tudnak alóla kibújni. Teljes biztonságban vagy!

Borbála elragadtatással a szemében nézett rá.

– Ó, hát ilyen okos és ügyes fiam van! – kiáltott fel. – Nagy és tudós ember lesz belőled! Mondd csak, hányféle ilyen apró élőlényt láttál már?

– Megszámlálhatatlanul sokat – vallotta be a fiú. – Le is rajzoltam mindet!

Készséggel odaugrott az egyik polchoz, és leemelt róla egy vaskos füzetet. Borbála kíváncsian lapozgatni kezdte.

– Ez igen! – mondta elismeréssel. – Hanem felelj nekem egyvalamire: ezek milyen betegségeket okozhatnak?

– Legtöbbjük semmilyet – vonta meg a vállát Jankó. – Csak úgy léteznek és mozognak az emberi nedvekben. Ezért azt hiszem, nem mindegyikük okoz panaszokat, sőt úgy vélem, de ez persze csak feltételezés, hogy sokan közülük még gyógyító erővel is bírnak.

– Érdekes – hümmögött Borbála. – Igazán érdekes.

Jankó egészen közel húzódott a királynőhöz.

– Anyám – mondta hízelgő hangon. – Szeretnék egy új kísérletet végezni, de szükségem van a segítségedre.

– Hiszen tudod, hogy bármit kérhetsz tőlem!

– Hozz nekem egy kis adagot Szent László véréből, amit itt, Váradon találtál a születésem előtt! Szeretném megvizsgálni a vért a lencsék alatt, akkor talán kiderülhet, hogy mitől olyan különleges, és hogy van-e egyáltalán gyógyító ereje.

Borbála elgondolkodva végigmérte a fiatal fiút.

– Rendben van – bólintott végül. – Erre én is nagyon kíváncsi lennék. Még én is itt akarok lenni, hogy mindent láthassak és megérthessek! Holnap megint eljövünk, és elmagyarázod részletesebben a lencsék használatát, de most menjünk vissza a szállásra, mert megéheztem!

Jankó szélsebesen elpakolt mindent, és jókedvében nagyokat kurjantott. Odakint már várt rájuk a kocsis. A hazafelé vezető úton a fiú azon gondolkodott, hogy milyen jó lenne, ha ezentúl gyakrabban láthatná az anyját, és több időt tölthetne vele. Szinte dagadt a melle a büszkeségtől, hogy kísérleteivel ennyire felkeltette a királynő érdeklődését. Mindketten a zöldbe borult tájat, a réteket és a dombokat bámulták. Jankó annyira kihajolt az ablakon, hogy a levegőben szálló összegabalyodott pókhálók az arcára tapadtak. Anyja elővette és megnyálazta a keszkenőjét, majd letörölgette az arcát. Jankó tűrte a gondoskodást, és magában merész ábrándokat szőtt. Elképzelte, ahogy a királynő ebéd után elárulja neki jövetele igazi célját: ezúttal magával viszi Budára, hogy mindig a közelében lehessen.

Amint beértek a városba, a fiút rossz előérzet kerítette a hatalmába. Idegesen fészkelődött, gyanakodva figyelt minden lovasra vagy szekérre, amely mellett elhaladtak. Amikor végre átjutottak a várkapun, majd befordultak a Pestesi János házához vezető utcába, görcsbe rándult a gyomra: három férfi állt a kapuban, és bár köpenyükön most nem viseltek semmilyen megkülönböztető jelzést, a fiú azonnal felismerte őket. Cillei Borbála bizalmi emberei voltak azok, sárkányos lovagok, Franz úr bajtársai, az egyetlenek, akik tudták, hol találhatják a királynőt. Valami nagy baj történt, értette meg a fiú, és rémülten az anyjára nézett. A királynő sápadtnak tűnt, de megőrizte határozottságát. A férfiak észrevették a kocsit, és odasiettek, hogy lesegítsék úrnőjüket. Megjelent a gondterhelt Franz lovag is, odalépett a királynőhöz, és azt mondta:

– Rossz hírek jöttek, nagyon rosszak! A husziták betörtek Észak-Magyarországra és végigfosztogatták felséged birtokait!

Borbála beharapta az ajkát.

– Menjünk be! – intett a férfiaknak, és a házba sietett.

A katonák követték. Borbála megragadta Jankót, és betuszkolta a prépost könyvtárszobájába.

– Várj meg itt – mondta neki, és a fiú látta, hogy reszket a keze.

Jankó úgy maradt ott a tintaillatú helyiségben, mint akit fejbe vertek. Lerogyott egy székre, és hitetlenkedve ingatta a fejét. Az nem lehet, hogy az Isten így kibabrál velem! Mert most biztos el fog menni az anyám, és ki tudja, mennyi ideig várhatok megint, míg újra találkozunk! Annyiszor végiggondolta idefelé jövet, hogy miképpen töltik el az előttük álló napokat, erre most tessék, egy nem várt esemény keresztülhúzza a számításait. Sírni tudott volna tehetetlen dühében. Csak nem hagy itt egyedül, győzködte magát, most, igen, most kell erélyesnek lennem, most kell meggyőznöm, hogy vigyen magával! Ám az is lehet, el sem megy, mit is tehetne a királynő a huszitákkal szemben? Utasításokat ad Franz úrnak, hogy harcoljanak a rablók ellen, a híreket aztán itt is megvárhatja… Egyre jobban erőt vett rajta a kétségbeesés. Olybá tűnt, már órák óta várakozik. Korgott a gyomra, és éppen ki akart surranni a konyhába, hogy eleséget szerezzen, amikor az egyik szolga behozta az ebédet. Falatozás közben is egyre a baljós kinézetű lovagokat látta maga előtt. Az ablakhoz lépett, lenézett a kertre. Lágy szellő fodrozta a fák leveleit, apró, színes virágok pompáztak mindenütt. Minden olyan békésnek és kellemesnek hatott, hogy más körülmények között örömmel belefeledkezett volna a látványba, most azonban minden neszezés idegesítette és még feszültebbé tette. Elhúzódott az ablaktól, és az ajtó mellé telepedett. Egy vékony, kicsi könyvet vett a kezébe, de két oldal elolvasása után nem emlékezett rá, miről is szólt a szöveg. Mérgesen az asztalra lökte a kötetet, inkább járkálni kezdett a szobában. Olykor résnyire kinyitotta az ajtót, kikémlelt, fülelt, de sehonnan nem jött beszédfoszlány. Biztosan a fogadóteremben tanácskoznak, az meg jó messze van ide, gondolta. Már-már természetellenesnek hatott ez a nagy csönd. Folyvást azon tanakodott, kilopózzon-e a folyosóra, de aztán eldöntötte, hogy nem szegül szembe anyja parancsával.

Várt, egyre csak várt. Olykor tett egy kört a szobában, meg-megállt, töprengett, kinézett az ablakon, tudomásul vette, hogy a szikrázó napsütés lassan tompulni kezd, az árnyékok megnyúlnak a kertben, és jön az alkonyat. Aztán tisztán hallotta a lódobogást, és összeszorult a szíve, mert megértette, hogy az egyik lovag, vagy talán mindegyik már útra is kelt a királynő parancsával. Eltűnődött a lehetőségeken. Miért kell ilyen sürgősen intézkedni néhány kifosztott birtok miatt? Esetleg nagyobb huszita sereg közeleg? Mert ha igen, akkor az tényleg komoly baj lehet, a király ugyanis nincs itthon, a magyar sereggel Galambócnál harcol.

Arra készült, hogy gyertyát gyújtson, amikor meghallotta, hogy valaki jár a folyosón. Apró, de kemény lépések voltak, katonához illők. Szélesre tárult az ajtó, és legnagyobb megrökönyödésére a királynő lépett be rajta. Utazóruhában volt, rosszkedvű, mészfehér arcán csak akkor jelent meg némi egészséges pír, amikor meglátta Jankót.

– Gyere csak ide! – mondta a fiúnak, miközben magához húzta. – Most el kell mennem, mert súlyosabb a helyzet, mint hittem. Tudod, ugye, hogy a királyra nem számíthatunk, az ország sorsa most az én kezemben van. A huszitákat meg kell állítani, ezért északra kell utaznom. Én sem így terveztem, de kárpótollak majd.

Jankó kirántotta magát az öleléséből, tekintetében egyszerre villant a kérlelhetetlen dac és ellenállás.

– Veled megyek! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon. – Elég nagy vagyok már, hasznomat fogod venni Budán! Ne merj így itt hagyni megint, mert ha kell, meg is szököm! Nem bírom ezt már tovább! Ezt az örökös becsapást! Többé nem fogok csendben tűrni, és…

Tovább is folytatta volna a tombolást, de ekkor Borbála egyszerűen pofon vágta. Jankó annyira meglepődött, hogy azonnal elhallgatott, és egy szívdobbanásnyi ideig azt sem tudta, mit tegyen. A királynő szinte azonnal megbánta, amit tett, mert csitítóan, simogatóan a fiú arca felé nyúlt, de Jankó elhúzódott. Szenvedj csak, gondolta, bűnhődj, te rossz anya! Elmosolyodott, mert az apró győzelem, amit aratott, megrészegítette. Úgy érezte, ha sokáig kitart, végül sikerülhet győznie. Aztán a következő pillanatban egészen elképedt, mert a királynő nem egészen úgy viselkedett, ahogyan ő azt elképzelte. Cillei Borbála leült, és rászólt, hogy foglaljon helyet vele szemben. Úgy intett neki, mintha nem is a fia lenne, hanem egy udvari apród, akinek fontos megbízatást készül adni. Jankó önkéntelenül engedelmeskedett.

– Nem jöhetsz velem, Johannes, sem most, sem máskor, egészen addig, amíg a budai udvar teljesen biztonságos nem lesz. Hogy ez mikor következik be, én döntöm el, és akkor majd érted küldetek! – A hang, melyen szólt, parancsoló volt. A fiú tudta, hogy anyja csak akkor szólítja Johannesnek, ha valami nagyon komoly dologról beszél. – De belátom, és megértem, hogy nehéz neked nélkülem, és most már valóban nagyfiú vagy, aki egy kicsit több magyarázatot érdemel. Amiről ma hírt kaptam, nem csak egyszerűen arról szól, hogy néhány rablót kell üldöznünk vagy az északi határainkat megerősítenünk. Elmondom neked, de meg kell esküdnöd, hogy senkinek sem adod tovább a titkot! – A királynő előrehajolt, megfogta a fiú kezét. Jankó hátradőlt, és sápadt anyja szemébe nézett. Bólintott. Érezte, ahogy mindkettőjük ujjai jéghidegek lesznek. Úgy figyelt most az anyja minden szavára, hogy megfájdult bele a feje.

A királynő folytatta:

– Magamnak kell Zólyomba mennem, mert a király csapataira most nem számíthatunk. Igen, ne nézz így rám, ha kell, én is felöltöm a páncélinget! Kevés a megbízható emberem, és az országban nagy a széthúzás. Azok a husziták nem csak meggyalázták földjeinket, de olyat is tettek, ami miatt személyes ügyemnek tekintem, hogy kézre kerüljenek. Zólyom mellett van egy vár, amit öt évvel ezelőtt kaptam Zsigmondtól. Ez Pusztavár. Tudod-e, miről híres?

Jankó gyorsan rávágta:

– A legenda szerint itt halt meg Szent László királyunk!

– Igen – felelte a királynő. – Én pedig azt gondoltam, mi sem lehet méltóbb hely arra, hogy elrejtsem a lovagkirály vérereklyéjét, mint ez a vár. És most a husziták felprédálták az egészet, állítólag minden mozdítható értéket elvittek! Ami értéket a vár szobáiból kihordtak, már önmagában elég okot ad arra, hogy utánuk eredjünk, de a nagyobb baj az, hogy a szobámban őrzött díszes aranyszelencével együtt Szent László vérét is ellopták. Ők persze nem tudhatják, miféle kincs van a birtokukban, de nem szeretném megvárni, míg erre rájönnek. Ezért kell magamnak odavezetnem a lovagjaimat.

Nyomasztó csönd telepedett rájuk. Jankó kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, de aztán mégsem tette. Csak komoran maga elé meredt, és megszorította az anyja kezét.

– Hiba volt odavinni az ereklyét – suttogta, és a nézése olyan szigorú lett, mint az asszonyé.

– Igen – bólintott a királynő. – De a múltat nem tudom megváltoztatni. Rajtad kívül senki sem tudja, miért is olyan fontos, hogy elkapjam azokat a huszitákat.

– Ha valami bajod esik, én…

– Ne félj! Franz és a többiek velem lesznek! És te ezért nem jöhetsz velem, mert nem kockáztathatom, hogy rájöjjenek, a fiam vagy, hogy elfogjanak és megkínozzanak, esetleg meg is öljenek. Mert ha valaki az életedért a Szent László-ereklyét kérné tőlem, gondolkodás nélkül odaadnám! Hisz tudod, hogy mindennél jobban szeretlek! – Borbála hangja megbicsaklott.

– Megértettem, anyám – mondta Jankó csendesen –, de Budára miért nem vihetsz el? Ott nincsenek még husziták, és ott is megvárhatnám, amíg hazatérsz.

A királynő felsóhajtott. Felállt és az ablakhoz ment. Kibámult a tökéletesen sötét kertbe.

– Emlékszel, amikor régebben az egyik legnagyobb ellenfelemről, a királyi kancellárról beszéltem neked?

– Arról a Gabrielről? A méregkeverőről? – vonta fel a szemöldökét a fiú.

– Igen, róla volt szó – felelte Borbála, és kicsit összerezzent. – Ez a férfi rendkívül veszélyes, és minden eszközzel azért küzd, hogy engem elpusztítson, és a vérereklyét megszerezze. A hatalma pedig napról napra növekszik, Zsigmond egyre inkább a bizalmába avatja. Amíg őt el nem távolítom, te nem jöhetsz Budára! Ha megtudná, hogy létezel, azonnal fegyverként használna ellenem!

– Már évek óta ugyanezt mondod! – mordult fel a fiú, majd lemondóan legyintett. – Úgy tűnik, sosem sikerül tőle megszabadulnod. Biztosan nem jönne rá, nagyon vigyáznék, hogy titokban maradjon, és…

– Nem! – kiáltott fel Borbála, és a hangjában olyan mértékben vegyült a düh és a félelem, hogy Jankó ijedten hátrahőkölt. – Te nem ismered Gabrielt! Az egész túl veszélyes!

A királynő alig tudta lecsillapítani magát. Aztán valamivel nyugodtabb hangon azt mondta:

– Ez a férfi nemcsak a vérereklyét akarja, hanem mindazt a tudást, amit az évek során felhalmoztam, és ha valamiképpen megtudná, hogy te is ismered a régi elixírek receptjeit, örökre elvesznénk. Szörnyű dolgokat művelne veled, és azt én nem bírnám elviselni. Hát ezt akarod?

– Nem – horgasztotta le a fejét Jankó.

– Bízz bennem, már kiterveltem, hogyan távolítsam el az udvarból, és akkor majd szabadabban mozoghatunk. Légy türelemmel! Most csókolj meg, indulnom kell!

Jankó felállt, odalépett a királynőhöz, és megcsókolta. Kissé szertartásosra, udvariasra sikerült a mozdulat, és a fiút furcsa érzés kerítette a hatalmába. Anyja könnytelen szeme, a pergamenszag, a kinti úti készülődés neszei örökre összekapcsolódtak emlékezetében. Maga is meglepődött, hogy ezúttal milyen gyorsan, a korábban megszokott duzzogások és kérlelések nélkül váltak el egymástól. Nem kísérte ki a királynőt a kocsihoz, csak megállt a könyvtárajtóban, és nézte, ahogy az asszony tovasiető alakját el nem nyeli a folyosó. Borbála felemelt fővel, egyenes derékkal lépkedett, és egyszer sem nézett hátra.

1 Április.