Jeffrey Archer

ÜTÖTT AZ ÓRA

Jeffrey Archer

Ütött az óra

CLIFTON-KRÓNIKA

(6. kötet)

A mű eredeti címe

Cometh the Hour

Copyright © Jeffrey Archer 2016

First published 2016 by Macmillan an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

FEKETE KATALIN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 887 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Umbertónak és Maria Teresának

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani az alábbiaknak felbecsülhetetlen értékű tanácsaikért és kutatómunkájukért: Simon Bainbridge, Alison Prince, Catherine Richards, Mari Roberts, dr. Nick Robins, Natasha Shekar, Susan Watt és Peter Watts.

Prológus

Recsegve megszólalt a hangosbemondó: – Kérjük a Lady Virginia Fenwick kontra Mrs. Emma Clifton-ügyben érdekelteket...

– Úgy tűnik, az esküdtek meghozták a döntést – mondta Trelford, és már indult is. Hátranézett, hogy mind követik-e, és eközben beleütközött valakibe. Elnézést kért, de az idegen fiatalember vissza se nézett, csak továbbsietett. Sebastian, aki már előrement, kinyitotta a tizennégyes terem ajtaját, hogy az anyja és az ügyvéd bemehessenek, és elfoglalhassák a helyüket az első sorban.

Emma olyan ideges volt, hogy egy szót sem szólt. A legrosszabbtól félt. Míg várták, hogy bevonuljanak az esküdtek, idegesen hátrapillantgatott Harryre, aki a mögötte lévő sorban foglalt helyet.

Amikor Lane bírónő belépett a tárgyalóterembe, mindenki felállt. A bírónő meghajolt, és elfoglalta a helyét a pulpituson. Emma az esküdtek széksorai mögötti csukott ajtót figyelte. Nem kellett sokat várnia, az ajtó már fel is tárult, és megjelent a teremszolga, mögötte pedig sorban a tizenkét esküdt. Beletelt egy kis időbe, mire elfoglalták a helyüket, egymás lábára tapostak, mint a késve érkezett színházlátogatók. A teremszolga megvárta, amíg mindenki megtalálja a helyét, aztán háromszor koppantott a botjával, és elkiáltotta magát:

– Kérem, az elnök álljon fel!

Az esküdtek elnöke felállt a helyéről, kihúzta magát teljes százhatvan centis magasságában, és felnézett a bírónőre, aki előbbre hajolt, és megkérdezte:

– Sikerült egyhangú döntésre jutni?

Emma úgy érezte, eláll a szívverése, míg várta a választ.

– Nem, bírónő.

– Akkor sikerült olyan ítéletet hozni, amelyben legalább tíz–kettő arányban megegyeztek?

– Igen, bírónő – felelte az elnök. – De sajnálatos módon az utolsó pillanatban egyikünk meggondolta magát, és az utóbbi egy órában nem tudtunk elmozdulni a kilenc–hármas holtpontról. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy ez változni fog, úgyhogy ismét az ön tanácsát kérjük, most mit tegyünk.

– Gondolja, hogy ha kapnak még egy kis időt, meg tudnak állapodni egy tíz–kettő arányú döntésben?

– Igen, bírónő, mert egy bizonyos kérdésben mind a tizenketten egyetértünk.

– És mi lenne az?

– Ha megismerhetnénk a levél tartalmát, amelyet Fisher őrnagy írt Mr. Trelfordnak, talán gyorsabban döntésre jutnánk.

Minden tekintet a bírónőre szegeződött, kivéve Sir Edward Makepeace-ét, mert ő Trelford arcát figyelte, aki vagy félelmetes pókerjátékos volt, vagy nem akarta, hogy az esküdtek megtudják, mi áll a levélben.

Trelford felállt, és benyúlt a belső zsebébe – a levélnek azonban hűlt helye volt. A terem túlsó felébe nézett, és látta, hogy Lady Virginia gúnyosan mosolyog.

Válaszul Trelford is elmosolyodott.

HARRY ÉS

EMMA CLIFTON

1970–1971

1. fejezet

Az esküdtek még mindig nem tértek vissza a terembe.

Lane bírónő megkérte a hét férfit és öt nőt, hogy tegyenek még egy utolsó erőfeszítést, és próbáljanak meg döntésre jutni, majd másnap reggelig elnapolta a tárgyalást. Egyre inkább úgy vélte, az a legvalószínűbb, hogy az esküdtek nem tudnak többségi döntést hozni. Abban a pillanatban, ahogy felemelkedett a székéről, a pulpitus előtt helyet foglaló ügyvédek is felálltak és meghajoltak. A bírónő viszonozta az üdvözlést, és miután elhagyta a termet, a közönség padsoraiban kitört a hangos zsibongás.

– Lenne olyan kedves visszakísérni az irodámba, Mrs. Clifton? – fordult Donald Trelford az ügyfeléhez. – Meg kell vitatnunk Fisher őrnagy levelének tartalmát, és azt, hogy nyilvánosságra hozzuk-e.

Emma bólintott. – Ha lehetséges, szeretném, ha a férjem és a bátyám is csatlakozna hozzánk, mivel Sebastiannek vissza kell mennie a bankba.

– Hogyne – felelte Trelford. Összeszedte a papírjait, és szó nélkül kivezette őket a teremből, majd a széles márvány lépcsősoron le a földszintre. Ahogy kiléptek a Strandre, ismét egy egész falkányi újságíró vette körbe őket villogó vakukkal, és ahogy lassan elindultak az ügyvéd irodája felé, ők is utánuk tódultak.

Csak akkor maradtak végre magukra, amikor a Lincoln’s Innhez értek, az ódon kis térre, ahol takaros házak sorakoztak, amelyeknek mindegyikében ügyvédek és ügyvédjelöltek irodái találhatók. Mr. Trelford felkísérte őket a tizenegyes szám nyikorgó falépcsőjén a legfelső emeletre, elhaladva egy sor ajtó előtt, amelyek mellett szép fekete betűkkel kiírt nevek sorakoztak a hófehér falakon.

Amikor Emma belépett Mr. Trelford irodájába, meglepte, milyen kicsi, de hát a Lincoln’s Innben senkinek sincs tágas irodája, még akkor sem, ha egy nagy ügyvédi iroda vezetője az illető.

Miután mindnyájan helyet foglaltak, Mr. Trelford a vele szemben ülő ügyfelére nézett. Nyugodtnak és összeszedettnek látta Mrs. Cliftont, sőt rezignáltnak, ez pedig elég ritka valakinél, aki épp a megalázó vereség lehetőségével szembesül. Hacsak nem... Az ügyvéd kinyitotta az íróasztala kulcsra zárt felső fiókját, elővett egy dossziét, és átadott egy-egy másolatot Fisher őrnagy leveléből Mr. és Mrs. Cliftonnak és Sir Giles Barringtonnak. Az eredeti levelet a széfbe zárva őrizte, bár afelől nem volt semmi kétsége, hogy Lady Virginia valahogy megszerezte a másolatot, amely a bíróságon nála volt.

Miután mind elolvasták a levelet, amelyet az őrnagy kézzel írt az alsóház fejléces levélpapírjára, Trelford határozottan kijelentette: – Ha hozzájárul, Mrs. Clifton, hogy ezt bizonyítékként benyújtsam a bíróságnak, akkor biztos vagyok benne, hogy megnyerhetjük a pert.

– Erről szó sem lehet – felelte Emma, és visszaadta a levelet Trelfordnak. – Ezt nem engedhetem meg – tette hozzá méltóságteljesen, miközben tudta, hogy a döntése nemcsak őt teheti tönkre, de a győzelmet is tálcán nyújtja az ellenfelének.

– Azt legalább megengedi, hogy a férje és Sir Giles is véleményt nyilvánítson a kérdésben?

Giles nem várt Emma engedélyére. – Természetes, hogy ezt látniuk kell az esküdteknek, mert akkor azonnal egyhangúlag a te javadra döntenek, és ami még fontosabb, Virginia soha többé nem jelenhet meg a nagy nyilvánosság előtt.

– Lehetséges – felelte higgadtan Emma –, ugyanakkor neked vissza kéne lépned a jelöltségtől a közelgő időközi választáson, és a miniszterelnök most nem fog felajánlani kárpótlásul egy helyet a Lordok Házában, ahogy a múltkor tette. És még valamiben biztos lehetsz: Virginia szemében a te politikai karriered tönkretétele sokkal fontosabb cél, mint az, hogy engem legyőzzön. Nem, Mr. Trelford – folytatta Emma az ügyvédhez fordulva –, ez a levél a családunk titka marad, és együtt kell élnünk a következményekkel.

– Makacs vagy, mint egy öszvér, hugicám – mondta Giles. – De talán nem akarom az életem hátralévő részében felelősnek érezni magam azért, hogy te elveszítetted a pert, és kénytelen voltál lemondani a Barrington Társaság elnöki posztjáról. És ne feledd, Virginia perköltségeit is neked kell majd állnod, arról már nem is szólva, hogy az esküdtek kártérítést is megítélhetnek neki.

– Nekem megéri ez az ár – mondta Emma.

– Makacs vagy, mint egy öszvér – ismételte meg Giles, egy decibellel hangosabban. – Fogadni mernék, hogy Harry velem ért egyet.

Mindnyájan Harryre néztek, akinek nem kellett másodszor is elolvasnia a levelet, hiszen minden szavára emlékezett, de vívódott aközött, hogy a legrégebbi barátját támogassa-e, vagy a feleségét, hiszen azt sem akarta, hogy Emma elveszítse a rágalmazási pert. Két tűz közé került.

– Nem nekem kell eldöntenem ezt a dolgot – mondta végül Harry. – De ha az én jövőm függene egy hajszálon, én azt akarnám, hogy olvassák fel Fisher levelét a bíróság előtt.

– Kettő–egy – állapította meg Giles.

– Az én jövőm nem hajszálon függ – tiltakozott Emma. – És igazad van, drágám, a végső döntés az enyém. – Azzal felállt, kezet rázott az ügyvéddel, és annyit mondott: – Köszönöm, Mr. Trelford. Holnap reggel találkozunk a bíróságon, és az esküdtek majd eldöntik a sorsunkat.

Trelford meghajolt, és megvárta, amíg becsukódik az ajtó, aztán azt mormolta: – Portiának{1} kellett volna keresztelni.

– Ezt meg hogy szerezte? – kérdezte Sir Edward Makepeace.

Virginia elmosolyodott. Az ügyvédje mindig arra tanította, hogy ha a tanúk padján olyan választ kellene adnia egy kérdésre, amely nem segíti az ügyét, akkor inkább hallgasson.

Sir Edward viszont egyáltalán nem mosolygott, hanem meglobogtatta a levelet. – Ha a bírónő engedélyezi, hogy Mr. Trelford ezt bemutassa bizonyítékként, akkor már korántsem biztos, hogy megnyerjük a pert. Sőt, meg vagyok győződve róla, hogy elveszítjük.

– Mrs. Clifton soha nem fog hozzájárulni, hogy ezt bemutassák – közölte magabiztosan Virginia.

– Hogy lehet ebben ennyire bizonyos?

– A bátyja indulni akar a bristoli kikötői körzetben az időközi választáson, amit Fisher őrnagy halála miatt írtak ki. Ha ez a levél nyilvánosságra kerül, akkor vissza kell lépnie. Ez véget vetne a politikai karrierjének.

Egy ügyvédnek mindenről kell hogy legyen véleménye – az ügyfelét kivéve. De ebben az esetben nem így állt a helyzet. Sir Edward pontosan tudta, mit gondol Lady Virginiáról, és azt jobb volt nem kimondani hangosan, sem a bíróság előtt, sem másutt.

– Ha önnek lesz igaza, Lady Virginia – folytatta az idős ügyvéd –, és nem nyújtják be a levelet bizonyítékként, akkor az esküdtek azt fogják feltételezni: azért nem teszik, mert nem támogatja Mrs. Clifton ügyét. Ez nyilván az ön oldalára billentené a mérleget.

Virginia összetépte a levelet, és a papírkosárba ejtette a fecniket. – Egyetértek önnel, Sir Edward.

Desmond Mellor ismét egy lerobbant kis hotelben bérelt ki egy tárgyalót, ahol biztos, hogy senki sem fogja felismerni őket.

– Nagyon úgy tűnik, hogy Lady Virginia a favorit a versenyben – jegyezte meg Mellor, aki az asztalfőn foglalt helyet. – Alex Fisher úgy végezte, hogy előtte a változatosság kedvéért volt egy értelmes húzása.

– Fisher nem is időzíthetett volna jobban – vélekedett Adrian Sloane. – De továbbra is mindent alaposan elő kell készítenünk, ha azt akarjuk, hogy simán menjen a Barrington Hajótársaság átvétele.

– Ezzel maximálisan egyetértek – bólintott Mellor. – Ezért már meg is fogalmaztam egy sajtóközleményt, amit szeretném, ha kiadnának az ítélet kihirdetését követően azonnal.

– De minden megváltozhat, ha Mrs. Clifton hozzájárul, hogy felolvassák Fisher búcsúlevelét a bíróság előtt.

– Biztosíthatom, hogy az a levél soha nem fog nyilvánosságra kerülni – jelentette ki Mellor.

– Maga tudja, mi áll a levélben, igaz? – kérdezte Jim Knowles.

– Legyen elég annyi, hogy bízom abban, Mrs. Clifton nem akarja felfedni a tartalmát az esküdtek előtt. Ami csak arról fogja meggyőzni őket, hogy szeretett elnökasszonyunk titkol valamit. Így minden bizonnyal Lady Virginia javára döntenek, és ezzel az ügy véget is ér.

– Mivel valószínűleg valamikor holnap hozzák meg az ítéletet, összehívtam egy rendkívüli igazgatótanácsi ülést hétfő reggel tíz órára – mondta Knowles. – Mindössze két napirendi pont lesz. Az első az, hogy elfogadjuk Mrs. Clifton lemondását, aztán kinevezzük Desmondot a társaság új elnökének.

– És az első elnöki döntésem az lesz, hogy kinevezem Jimet a helyettesemnek – tette hozzá Mellor, mire Sloane összevonta a szemöldökét. – Azután felkérem Adriant, hogy csatlakozzon az igazgatótanácshoz, és így a Citynek és a részvényeseknek kétségük sem lehet afelől, hogy a Barrington Társaság teljesen új vezetőséggel folytatja.

– Miután az igazgatótanács tagjai elolvasták ezt – mutatta fel Knowles a sajtóközleményt –, az admirális és a cimborái hamarosan belátják, hogy nincs más választásuk, mint a lemondás.

– Amit én vonakodva és nehéz szívvel elfogadok majd – mondta Mellor.

– Nem vagyok meggyőződve, hogy Sebastian Clifton olyan könnyen belenyugszik a terveinkbe – jegyezte meg Sloane. – Ha úgy dönt, hogy ő marad az igazgatótanácsban, akkor nem lesz olyan sima az átmenet, mint ahogy azt maga gondolja, Desmond.

– El sem tudom képzelni, hogy Clifton maradni akarna a Mellor Hajózási Társaság igazgatótanácsában, azok után, hogy az anyját nyilvánosan megalázta Lady Virginia, nemcsak a bíróság előtt, de az összes országos napilap hasábján is.

– Tehát maga tényleg tudja, mi áll a levélben – ismételte meg nyomatékosan Knowles.

Giles meg sem kísérelte, hogy lebeszélje a húgát a döntéséről, mert tudta, hogy ez értelmetlen lenne.

Emmának mindig is az egyik legfőbb tulajdonsága volt a családja és a barátai iránt érzett lojalitás, és ugyanilyen elkötelezetten harcolt a szívének kedves ügyekért. Az érem másik oldala viszont az volt, hogy szörnyen makacs tudott lenni, és olykor a személyes érzelmei befolyásolták a józan eszét, ahogyan most is – annak ellenére, hogy a döntése miatt elveszítheti a pert, sőt esetleg le kell mondania a Barrington Társaság elnöki székéről. Giles megértette, mert ő maga is ilyen önfejű volt. Harry viszont sokkal pragmatikusabban gondolkozott. Ő mérlegre tette volna a választási lehetőségeket, és megfontolta volna őket, mielőtt meghozza a döntést. Giles gyanította, hogy Harry nagyon szorult helyzetben érezheti magát, hiszen támogatnia kell a feleségét, de a legjobb barátjához is hűséges akar maradni.

Amikor hárman kiléptek a Lincoln’s Inn Fieldsre, az utcán már kezdték felgyújtani az első gázlámpákat.

– Találkozzunk nálam vacsorára – mondta Giles. – Addig el kell még intéznem pár dolgot. Egyébként köszönöm, hugicám.

Harry leintett egy taxit, és Emmával beszálltak a hátsó ülésre. Giles nem mozdult, megvárta, amíg a kocsi befordul a sarkon, és eltűnik a szeme elől. Aztán szapora léptekkel elindult a Fleet Street irányába.

2. fejezet

Sebastian másnap reggel korán ébredt, és miután átolvasta a Financial Timest és a Daily Telegraphot, már el sem tudta képzelni, mi reménye maradt még az anyjának arra, hogy megnyerje a pert.

A Telegraph felhívta az olvasók figyelmét, hogy amennyiben Fisher őrnagy levelének tartalma titok marad, az hátráltatja Mrs. Clifton ügyét. A Financial Times azzal foglalkozott, milyen problémákkal kell szembenéznie a Barrington Hajótársaságnak, ha az elnökasszonya elveszíti a pert, és kénytelen lesz lemondani. A vállalat részvényei máris estek egy shillinggel, mivel sok részvényes nyilván már eldöntötte, hogy Lady Virginia lesz a győztes. Seb úgy gondolta, az anyja legfeljebb abban reménykedhet, hogy az esküdtek döntésképtelenek lesznek. Mint mindenki más, ő is egyfolytában azon töprengett, vajon mi állhat a levélben, amelyet Mr. Trelford döntése értelmében nem olvashatott el, és hogy az melyik oldalnak segítene a perben. Amikor munka után hazatért, és felhívta az anyját, ő nem nyilatkozott túl bőbeszédűen a témáról. Az apját inkább nem is kérdezte.

Sebastian még a megszokottnál is korábban jelent meg a bankban, de miután letelepedett az íróasztalához, és elkezdte átrágni magát a reggeli postán, rájött, hogy képtelen koncentrálni. Miután Rachel, a titkárnője több kérdést is feltett, ám választ egyikre sem kapott, a nő azt javasolta a főnökének, inkább menjen el a bíróságra, és ne is jöjjön vissza, amíg az esküdtek meg nem hozták a döntést. Sebastian vonakodva engedelmeskedett.

Amikor a taxija kihajtott a Cityből, és bekanyarodott a Fleet Streetre, Seb szeme megakadt a Daily Mailt hirdető plakát vastag fekete betűin, és odakiáltott a sofőrnek, hogy álljon meg. A taxis a járdaszegély mellé húzódott, és nagyot fékezett. Seb kiugrott, és odarohant a rikkancshoz. A kezébe nyomott négy pennyt, és felkapott egy újságot. Ahogy ott állt, és az újság címoldalát olvasta, vegyes érzések öntötték el: örült az anyja miatt, aki most már biztosan megnyeri a pert, és erkölcsi elégtételt kaphat, de szomorú is volt Giles bácsikája miatt. Hiszen a férfi nyilvánvalóan feláldozta a politikai karrierjét, mert azt tette, amit szerinte a becsület megkívánt. Seb tudta, hogy az anyja soha nem engedte volna, hogy a levél a családtagokon kívül bárkinek a szeme elé kerüljön.

Seb visszaült a taxiba, és az ablakon kibámulva azon tűnődött, ő hogyan döntött volna, ha ilyen dilemmával kerül szembe. Vajon a háború előtt született nemzedéket másféle erkölcsi normák vezérlik? Nem volt semmi kétsége afelől, hogy az apja mit tett volna, és hogy az anyja mennyire dühös lesz Gilesra. Aztán Samantha jutott eszébe, aki visszatért Amerikába, amikor ő cserbenhagyta. Ő maga vajon mit tett volna hasonló körülmények között? Bárcsak Sam adna neki egy újabb esélyt, másodszorra már nem követné el ugyanazt a hibát...

Seb az órájára pillantott. A legtöbb jóravaló ember ilyenkor még alszik Washingtonban, úgyhogy most nem hívhatja fel a kislánya, Jessica iskolájának igazgatónőjét, dr. Wolfe-ot, hogy megtudja, miért akart vele sürgősen beszélni. Lehetséges lenne, hogy...?

A taxi megállt a bíróság előtt a Stranden, és a taxis hangja szakította félbe a gondolatait: – Négy font hat penny lesz, uram.

Seb átadott két félkoronást.

Ahogy kiszállt a kocsiból, a fényképezőgépek vakui azonnal villogni kezdtek. Az első kérdés, amelyet ki tudott venni a hangzavarból, az volt: – Olvasta Fisher őrnagy búcsúlevelét?

Amikor Lane bírónő belépett a tizennégyes számú tárgyalóterembe, és leült az emelvényen álló magas támlájú székre, nem tűnt túl jókedvűnek. A bírónőnek nem volt semmi kétsége afelől, hogy bár a legszigorúbban arra utasította az esküdteket, hogy a per végéig ne olvassanak újságot, ezen a reggelen nyilván semmi másról nem beszéltek egymás közt az esküdtszobában, mint a Daily Mail címlapjáról. El sem tudta képzelni, ki a felelős azért, hogy kiszivárogtatták a levelet a sajtónak, de azért, mint mindenki másnak, neki is megvolt a véleménye a dologról.

Bár a levelet Mr. Trelfordnak küldték, a bírónő meg volt győződve arról, hogy nem ő juttatta el az újsághoz. Ő soha nem folyamodna ilyen alattomos húzáshoz. Ismert olyan ügyvédeket, akik szemet hunytak volna az ilyen gyakorlat felett, de Donald Trelford soha. Ő inkább elveszítené a pert, mint hogy ilyen zavaros vizekben halásszon. A bírónő abban is ugyanilyen biztos volt, hogy Lady Virginia Fenwick sem tehette, mert azzal csak ártott volna magának. Ha a levél kiszivárogtatása neki segít, akkor ő lett volna a bírónő első számú gyanúsítottja.

Lane bírónő lenézett Mrs. Cliftonra, aki lehajtott fejjel ült az első padsorban. Az elmúlt egy hét során megtanulta csodálni ezt az asszonyt, és úgy érezte, szívesen megismerné jobban is, ha egyszer vége lesz a pernek. De ez sajnos nem lehetséges. Sőt, soha többé nem is fog beszélni vele. Ha megtenné, az minden kétséget kizáróan alkalmat adna arra, hogy az ellenfelei elfogultság miatt perújrafelvételt kérjenek.

Ha fogadnia kellett volna, hogy ki volt a kiszivárogtató, egy kisebb tétet feltett volna Giles Barringtonra. De nem volt szokása találgatni, sem pedig fogadni, csak megfontolta a rendelkezésre álló bizonyítékokat. Az a tény, hogy Sir Giles aznap reggel nem jelent meg a bíróságon, akár bizonyítéknak is tekinthető, még ha csak közvetettnek is.

A bírónő ezután Sir Edward Makepeace-re pillantott, akinek az arca soha nem árult el semmit. A neves ügyvéd kiválóan felkészítette az ügyfelét a tárgyalásra, és ékesszólása nyilván nagyban előmozdította Lady Virginia ügyét. De mindez még azelőtt volt, hogy Mr. Trelford felhívta volna a bíróság figyelmét Fisher őrnagy búcsúlevelére. A bírónő meg tudta érteni, miért nem akarta sem Emma Clifton, sem Lady Virginia, hogy a levelet felolvassák a bíróság előtt, bár abban biztos volt, hogy Mr. Trelford megpróbálta rávenni a védencét, hogy felhasználhassák bizonyítékként. Végül is Mrs. Cliftont kell képviselnie, nem a bátyját. A bírónő úgy vélte, már nem tarthat soká, mire az esküdtek végre meghozzák a döntésüket.

Amikor Giles aznap reggel odatelefonált bristoli választókörzetébe, nem kellett hosszas beszélgetést folytatnia helyi ügyvivőjével és kampányfőnökével, Griff Haskinsszel. Mivel ő is olvasta a Mail aznapi számát, Griff vonakodva bár, de beletörődött, hogy Giles kénytelen lesz visszalépni, és nem indulhat a Munkáspárt jelöltjeként a közelgő időközi választáson a kikötői körzetben.

– Milyen jellemző Fisherre! – jegyezte meg Giles. – Az az iromány tele van féligazságokkal, túlzásokkal és aljas célzásokkal.

– Engem ez cseppet sem lep meg – mondta Griff. – De be tudod ezt bizonyítani a választás napja előtt? Mert egyvalami biztos: a toryknak a szavazás előtti utolsó kampányüzenete az lesz, hogy a választókörzet összes postaládájába bedobják Fisher levelét.

– Mi is ugyanezt tennénk, ha ilyen lehetőségünk lenne – ismerte be Giles.

– De ha be tudnád bizonyítani, hogy az egész csupa hazugság... – Griff képtelen volt feladni.

– Erre már nincs időm, és még ha meg is tenném, nem vagyok biztos benne, hogy bárki is hinne nekem. Egy halott szava mindig nagyobb súllyal esik a latba, mint az élőké.

– Akkor csak egyvalami maradt hátra. Igyuk le magunkat, és fojtsuk italba a bánatunkat.

– Tegnap éjjel ezt tettem – mondta Giles. – És ki tudja, még mi mást.

– Miután kiválasztottuk az új jelöltet, szeretném, ha mindenről tájékoztatnád – mondta Griff, gyorsan visszaváltva választási üzemmódba. – Bárkit is jelölünk, szüksége lesz a támogatásodra, és ami még fontosabb, a tapasztalatodra.

– Lehet, hogy az adott körülmények között ez nem előny – jegyezte meg Giles.

– Ne sajnáltasd már magad! – rótta meg Griff. – Nekem az az érzésem, nem szabadulunk meg tőled ilyen könnyen. A Munkáspárt a véredben van. És Harold Wilson nem azt mondta, hogy egy hét nagyon hosszú idő a politikában?

Amikor kitárult az egyszerű kis ajtó, a tárgyalóteremben mindenki azonnal elhallgatott, és odafordult, miközben a teremszolga félreállt, hogy beengedje a hét férfit és az öt nőt, hogy elfoglalják helyüket az esküdtek széksoraiban.

A bírónő megvárta, amíg elhelyezkednek, majd előbbre hajolt, és feltette a kérdést az esküdtszék elnökének: – Sikerült döntésre jutniuk?

Az elnök lassan felállt, megigazította a szemüvegét, felnézett a pulpitusra, és azt felelte: – Igen, bírónő.

– És egyhangú a döntés?

– Igen, bírónő.

– A felperes, Lady Virginia Fenwick vagy az alperes, Mrs. Emma Clifton javára döntöttek?

– Az alperes javára – felelte az elnök, majd mint aki jól végezte dolgát, leült.

Sebastian felpattant a helyéről, és hangos üdvrivalgásban készült kitörni, amikor észrevette, hogy az anyja és a bírónő is rosszalló pillantást vet rá. Gyorsan visszaült, és az apjára nézett, aki rákacsintott.

A tárgyalóterem másik végében ülő nő szúrósan meredt az esküdtekre. Nem tudta leplezni a nemtetszését, míg az ügyvédje szenvtelen arccal, összefont karokkal ült. Miután Sir Edward aznap reggel elolvasta a Daily Mail címoldalán megjelent levelet, tudta, hogy az ügyfelének semmi esélye megnyerni a pert. Kérhetett volna perújítást, de igazából nem javasolta volna a kliensének, hogy kitegye magát egy második tárgyalásnak, amikor az esélyek ilyen vészesen ellene szólnak.

Giles egyedül üldögélt a reggelizőasztalnál Smith Square-i otthonában. Nem volt ott előtte a szokásos tálka kukoricapehely, narancslé és lágytojás, sem a Times vagy a Guardian, csak a Daily Mail feküdt kiterítve az asztalon. A lap az alsóház fejléces levelét hozta a címoldalán:

Tisztelt Mr. Trelford!

Nyilván kíváncsi rá, miért döntöttem úgy, hogy önnek írok, és nem Sir Edward Makepeace-nek. A válasz meglehetősen egyszerű: nincs semmi kétségem afelől, hogy mindketten az ügyfelük legjobb érdekeit szem előtt tartva cselekednek.

Hadd kezdjem Sir Edward ügyfelével, Lady Virginia Fenwickkel és vérlázító állításával, mely szerint én soha nem voltam több, mint a befektetési tanácsadója, akitől mindig karnyújtásnyi távolságot tartott. Mi sem állhat ennél távolabb az igazságtól. Soha nem volt még olyan ügyfelem, aki aktívabban részt vett volna az ügyek intézésében, és ha a Barrington-részvények adásvételéről volt szó, csakis egy szándék vezérelte: nevezetesen az, hogy tönkretegye a társaságot, bármi áron, az elnökasszony, Mrs. Clifton hírnevével egyetemben.

Néhány nappal a tárgyalás kezdete előtt Lady Virginia felajánlott nekem egy jelentős összeget, ha azt állítom, hogy ő szabad kezet adott nekem, hogy a nevében intézkedjek. Így az esküdtekben azt a benyomást keltettük volna, hogy ő igazából nem is értett a tőzsdepiac működéséhez. Lady Virginia annak idején feltette az ominózus kérdést az éves közgyűlésen: „Igaz-e, hogy az egyik igazgatótanácsi tag a hétvégén eladott egy nagyobb részvénycsomagot, hogy ezzel megpróbálja tönkretenni a társaságot?” Nos, ő maga pontosan ezt tette, nem kevesebb, mint három alkalommal, és majdnem sikerült is elérnie, hogy térdre kényszerítse a Barrington Hajótársaságot. Nem távozhatok el úgy az élők sorából, hogy ez az igazságtalanság az én lelkiismeretemen száradjon.

Történt egy másik igazságtalanság is, amely hasonlóképpen elfogadhatatlan, és amelyet szintén nem hagyhatok szó nélkül. A halálom miatt időközi választást fognak kiírni a bristoli kikötői körzetben, és tudom, a Munkáspárt fontolóra veszi majd, hogy volt parlamenti képviselőjüket, Sir Giles Barringtont jelöljék a posztra.

Amikor Sir Giles nemrégiben Őfelsége kormányának képviseletében látogatást tett Kelet-Berlinben, ahogy ő fogalmazott később kiadott sajtóközleményében, egyéjszakás kalandja volt egy bizonyos Miss Karin Pengellyvel, a hivatalosan kirendelt tolmácsával. Később ezzel indokolta, hogy a felesége elhagyta. Noha ez már Sir Giles második válása volt, ami házasságtörés miatt történt, nem hiszem, hogy ez önmagában elégséges ok lenne, hogy egy ember távozzon a közéletből. Lehetetlen azonban hallgatnom arról, hogy ebben az esetben milyen érzéketlenül bánt a szóban forgó hölggyel.

Mivel beszéltem Miss Pengelly apjával, bizonyosan tudom, hogy a lánya több alkalommal is írt Sir Gilesnak, hogy tudassa vele, nemcsak a munkáját veszítette el az afférjuk miatt, de gyermeket is vár tőle. Ennek ellenére Sir Giles még annyit sem tett meg, hogy válaszoljon a leveleire, vagy hogy a leghalványabb érdeklődést mutassa a helyzete iránt. A hölgy nem panaszkodik, de én megteszem az ő nevében. Fel kell tennem a kérdést: ilyen embereknek kell-e a választópolgárokat képviselni az alsóházban? Remélhetőleg Bristol polgárai kinyilvánítják majd a véleményüket a szavazóurnáknál.

Elnézést kérek, ügyvéd úr, amiért a felelősség terhét az ön vállára teszem, de úgy éreztem, nincs más választásom.

Kelt: 1970. november 12.

Őszinte híve:

Alexander Fisher

nyugalmazott őrnagy

Giles meredten bámulta a politikai nekrológját.

3. fejezet

– Isten hozta újból, elnökasszony! – üdvözölte Jim Knowles Emmát, amikor besétált az igazgatótanács üléstermébe. – Nem mintha egy pillanatig is kételkedtem volna abban, hogy diadalmasan fog visszatérni.

– Éljen, éljen! – tette hozzá Clive Anscott, és kihúzta a széket, hogy Emma helyet tudjon foglalni az asztalfőn.

– Köszönöm – bólintott Emma, és leült. Körbenézett az asztal körül ülőkön, és rámosolygott az igazgatótanács tagjaira. Mindnyájan viszonozták a mosolyát. – Első napirendi pont. – Emma az előtte fekvő napirendre pillantott, és úgy folytatta, mintha semmi szokatlan nem történt volna az elmúlt egy hónapban. – Mivel Mr. Knowles nagyon rövid határidővel hívta össze ezt az ülést, a társaság titkárának nem volt ideje kiosztani az előző igazgatótanácsi ülés jegyzőkönyvét, ezért megkérem, hogy olvassa most fel nekünk.

– Szükséges ez, tekintettel a körülményekre? – kérdezte Knowles.

– Nem teljesen értem, milyen körülményekre gondol, Mr. Knowles, de gyanítom, meg fogjuk tudni.

Philip Webster, a társaság titkára felállt a helyéről, idegesen köhintett egyet – Vannak dolgok, amelyek soha nem változnak, gondolta Emma –, és elkezdte felolvasni a jegyzőkönyvet, olyan hangon, mintha a négyes peronra érkező vonatot jelentené be.

– 1970. november 10-én, keddi napon igazgatótanácsi ülést tartottunk a Barrington Hajótársaság székházában. Minden igazgatósági tag megjelent, kivéve Mrs. Emma Cliftont és Mr. Sebastian Cliftont, akik egyéb elfoglaltságra hivatkozva kimentették magukat. Az elnökhelyettes, Mr. Desmond Mellor lemondását követően Mrs. Clifton távollétében közös megegyezéssel elfogadtuk, hogy Mr. Jim Knowles foglalja el az elnöki széket. Ezután hosszú vita következett a társaság jövőjéről, és arról, mit tegyünk, ha Lady Virginia Fenwick megnyerné a becsületsértési pert Mrs. Cliftonnal szemben. Summers admirális rögzíteni kérte a jegyzőkönyvben, hogy szerinte semmit sem kellene tenni, amíg nem ismerjük a per végkimenetelét, mivel biztos benne, hogy az elnökasszony győztesen fog kikerülni belőle.

Emma rámosolygott a vén tengeri medvére. Ha a hajó elsüllyedt volna, ő lett volna a legutolsó, aki elhagyja a parancsnoki hidat.

– Mr. Knowles azonban nem osztotta az admirális magabiztos véleményét, és arról tájékoztatta az igazgatótanácsot, hogy ő alaposan figyelemmel kísérte az ügyet, és kelletlenül bár, de arra a következtetésre jutott, hogy Mrs. Cliftonnak a leghalványabb esélye sincs, és Lady Virginia nemcsak hogy megnyeri a pert, de az esküdtek jelentős összegű kártérítést is meg fognak ítélni neki. Mr. Knowles ezután emlékeztette az igazgatótanácsot, hogy Mrs. Clifton egyértelművé tette: ebben az esetben lemondana az elnöki posztról. Úgy nyilatkozott, hogy véleménye szerint az igazgatótanácsnak kötelessége fontolóra venni, hogy ez esetben mi lesz a társaság jövőjével, és főleg azt, hogy ki fogja követni Mrs. Cliftont az elnöki székben. Mr. Clive Anscott egyetértett az ügyvezető elnökkel, és Mr. Desmond Mellort javasolta, aki nemrégiben írt neki egy levelet, amelyben elmagyarázta, miért érezte szükségesnek, hogy lemondjon az igazgatótanácsban viselt posztjáról. Kihangsúlyozta, hogy nem maradhatott a testületben, amíg „az a nő” irányított. Ezután hosszú vita következett, amelynek során világossá vált, hogy a tagok véleménye egyenlő arányban oszlik meg arról, miként kezeljék a problémát. Mr. Knowles az összegzésében arra jutott, hogy két közleményt kell megfogalmazni, és ha kiderül a per végeredménye, az annak megfelelőt kiadni a sajtónak.

Summers admirális azon véleményének adott hangot, hogy nincs szükség sajtóközleményre, mivel miután Mrs. Clifton nevét tisztázták, minden mehet tovább a megszokott módon. Mr. Knowles megkérdezte az admirálist, mit tenne, ha mégis Lady Virginia nyerné meg pert. Az admirális azt felelte, hogy távozna az igazgatótanácsból, mivel semmilyen körülmények közt nem hajlandó Mr. Mellor irányítása alatt dolgozni. Mr. Knowles kérte, hogy az admirális szavait rögzítsük a jegyzőkönyvben. Majd azzal folytatta, hogy felvázolta a saját stratégiáját a társaság jövőjét illetően arra az esetre, ha a legrosszabb forgatókönyv valósulna meg.

– És mi volt a stratégiája, Mr. Knowles? – érdeklődött ártatlanul Emma.

– Az már nem számít – felelte a férfi meleg mosollyal. – Végül is az admirálisnak lett igaza. De én kötelességemnek tartottam, hogy minden eshetőségre felkészítsem az igazgatótanácsot.

– Az egyetlen eshetőség, amelyre fel kellett volna készülnie, az az, hogy beadja a lemondását még a mai ülés előtt – horkant fel az admirális.

– Nem gondolja, hogy ez egy kicsit durva volt? – csattant fel Andy Dobbs. – Végül is Jim helyzete cseppet sem volt irigylésre méltó.

– A lojalitás soha nem irigylésre méltó – mondta az admirális. – Persze ha valaki egy aljas ripők alak, az ezt nem értheti.

Sebastian elfojtott egy mosolyt. Nem gondolta volna, hogy van még ember, aki a huszadik század második felében a szájára veszi a „ripők” szót. Ő személy szerint úgy érezte, hogy a „képmutató rohadék” sokkal megfelelőbb lenne, bár igazából az sem lett volna hatásosabb.

– Talán a társaság titkára felolvashatná Mr. Knowles közleményét – javasolta Emma. – Azt, amelyiket akkor adott volna ki a sajtónak, amennyiben elveszítem a pert.

Mr. Webster elővett egy papírlapot a dossziéjából, de mielőtt szólásra nyithatta volna a száját, Knowles felállt, összeszedte a papírjait, és azt mondta: – Erre nem lesz szükség, elnökasszony. Benyújtom a lemondásomat.

Azzal sarkon fordult, és elindult kifelé. Summers admirális halkan azt motyogta: – Ezt előbb is megtehette volna. – Aztán a két másik igazgatótanácsi tagra szegezte szúrós tekintetét, akik támogatták Knowlest.

Pár pillanatnyi habozás után Clive Anscott és Andy Dobbs is felállt, és halkan távoztak.

Emma megvárta, amíg becsukódik utánuk az ajtó, aztán megszólalt: – Régebben olykor úgy tűnhetett, kissé türelmetlenül viselem, hogy a társaságunk titkára olyan alapos részletességgel vezeti a jegyzőkönyvet. De most beismerem, hogy Mr. Websternek volt igaza, és kérem, fogadja el a legőszintébb bocsánatkérésemet.

– Óhajtja, hogy ezt rögzítsem a jegyzőkönyvben, elnökasszony? – kérdezte Webster, az irónia leghalványabb jele nélkül.

Sebastian ez alkalommal nem fojtotta el a mosolyát.

{1} A velencei kalmár határozott jellemű főhősnője. – A ford.