Copyright © Varga Bálint, 2016

Borítóterv © Bernát Barbara  2016

Szerzőfotó © Németh Dániel

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Vereckei Andrea

Szerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Olvasószerkesztő Bardi Betty

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5633-45-4

a müzlidet megeszem a pendrive-ot tartsd meg

úgysem szerettem mindig megakadt ha filmet néztünk

a komoly dolgoknál félrenéztünk

te vagy a stop gomb a magnómon

egy átmásolt kazetta a polcomon

mikor én továbbmennék te visszalöksz

mindig búcsúzunk de visszajössz

neked apró kis jegyzet egy könyvtárban

csak egy fájl vagyok neked a lomtárban

amit kitörölnél de néha visszaállítod

Brains: Akkor hívsz

ELSŐ RÉSZ

A vér az, amit nem hiszel el.

Simon Márton

EGY

Hárman siettek felfelé a lépcsőházban. Max, Doma meg Doma rossz előérzete. Ez utóbbi gyakran előresietett, és Doma vonakodva követte. Nem tudta, mi fogadja őket a lépcső tetején, de az előérzete kaján vigyorából azt látta, hogy nem fog neki örülni.

– Te, és az megvan – kérdezte Max, amint a lépcsősor tetejére értek –, amikor a fószer fogja a borotvát, és le akarja borotválni a saját…

– Fogd már be! – rivallt rá Doma a kelleténél kicsit erősebben, hangja visszhangzott az üres és hideg lépcsőházban. Max hülyeségei olyanok, mint a Republic dalai: bemásznak az ember bőre alá, bele a fülébe, és csak mosószappannal meg az Ørdøg vagy a Tankcsapda egyik nótájával lehet megszabadulni tőlük.

– Miért? – vigyorgott rá Max a füles sapka alól, amikor felértek az utolsó lépcsőfokra. – Nem bírod az ilyet? Pedig a legjobb részt még… – hagyta abba hirtelen, mert végre vette magának a fáradságot, hogy Domára pillantson. A fiú tekintetét követve azonnal összeszaladt a szemöldöke.

– Azannya… Ilyen hülye lenne, hogy nyitva hagyja az ajtót? – kérdezte.

– Szerinted?

– Szerintem? – visszhangozta Max, és kisujját a fülébe dugta, majd csavart egyet rajta. – Ha engem kérdezel, Zolinak speciel egy borítékot is macerás lenne megnyálazni.

Doma azonban nem foglalkozott Maxszal, otthagyta őt hülyeségei társaságában a folyosón, az ajtóhoz lépett, és maga sem tudta, miért, de először beszagolt az ajtónyíláson. Semmit sem érzett, bár azt sem tudta, mit várt. Égett szagot? Benzinbűzt? Pizza illatát?

Illat vagy szag nem ütötte meg az orrát, de a fülét egy furcsa zaj igen. Mély levegőt vett, és mielőtt belökte volna az ajtót, lepillantott a zárra, amelynek fémnyelve nagy darabot kiharapott az ajtókeretből.

Az ajtó nehezen engedett, mintha valami belülről akadályozta volna. Doma óvatosan nyomott rajta egyet a vállával, aztán majdnem beesett az előszobába, amikor Max lába jelent meg látótere jobb szélén, hogy sarkával egy isteneset rúgjon az ajtóba.

Doma óvatosan az ajtó mögé pillantott. Kabátok feküdtek kupacban, rajtuk pár válltáska. Max egy nyalókát dugott a szájába, és a fülét vakarta.

– Szerinted ennyire nem tudta eldönteni, hogy mit vegyen fel? – kérdezte.

Doma ellépett Max mellett, és lassan kifújta a levegőt, mint amikor edzésen az utolsó kétezer méterre fordul rá. Eszébe jutottak azok a filmszereplők, akik lendületesen belépnek a berúgott ajtón, a kísérteties képsorok alatt kísérteties zene szól, és úgy mennek előre, mintha nem is érdekelné őket, hogy mire bukkannak. Mintha csak a menés érdekelné őket, hogy az jól nézzen ki. Domát azonban alapvetően Zoli érdekelte, és az, hogy milyen látvány fogadja majd őket a nappaliban.

A rossz előérzete már a nappaliban ácsorgott, és onnan nézett vissza rá felhúzott szemöldökkel, lefelé görbülő szájjal, és az orrát piszkálta.

Doma kifújta a levegőt, és elindult a nappali felé.

A szoba nagyjából úgy festett, mintha egy takarítónő éppen az ellenkezőjét tette volna annak, ami a dolga.

A délutáni nap bántó figyelmetlenséggel árasztotta el a hatalmas nappalit és az amerikai konyhát, így minden részletet pontosan láthattak.

– Azannyát – jegyezte meg Doma mögött Max, majd széles állkapcsa a meglepetéstől elreccsentette a nyalókát. Doma csak azt hallotta, ahogyan a másik fiú fogai alatt roszog a szilánkokra törött cukor, és a „zenei” aláfestés majdnem olyan hatásos volt, mint a vonósok feszültségkeltő susogása. A dohányzóasztal feldöntve feküdt a kanapé előtt, edények, villák és törött tányérok borították. Az asztal előtt Zoli hátizsákja hevert, pontosabban annak szétvágott darabjai, a könyveiből kitépett lapok döglött madarakként pettyezték a nappalit. A függönyök leszakítva, egyik-másik élettelen kupacként hevert a földön, néhányat azonban cafatokra szaggattak, és a darabokat szétszórták a konyhában, ahol hasonlóképpen rossz volt a helyzet.

Sőt.

Zoli nem főzött, ezt Doma is jól tudta. Előbb mondta fel fejből a környék tíz legjobb ételfutárának telefonszámát, mint a palacsinta receptjét, ennek ellenére mindig nagy rendben és becsben tartotta a konyháját, amely egymaga akkora volt, mint Doma szobája. Most azonban egy percig sem irigykedett a méretére vagy a benne uralkodó állapotokra. Evőeszközök a padlón, fazekak, serpenyők a tetejükön. Doma nem sokat értett az edényekhez, a konyhába ő is csak enni járt, de annyit azért ő is látott, hogy a legolcsóbb serpenyő többe fájhatott, mint az ő teljes IKEA 365-ös étkészletük. A megtaposott, meggörbült, horpadt fazekakat frissen esett hóként terítette be a só és a liszt. A szekrények ajtaját helyenként letépkedték, és a tányérok cserepeiből még a szőnyegre is jutott.

– Azt a büdös, mocskos… – hagyta abba Max a rágást. Doma a konyhával szemközti falra pillantott. Zoli hatalmas plazmatévéjének közepéből egy irdatlan méretű konyhakés állt ki, a falat mögötte pedig az odavágott tányérok okozta sérülések díszítették.

Doma kiejtette kezéből a táskáját.

– Hagyd már abba a rágást! – szólt rá Maxra, aki vállat vont, és cuppogva szopogatta tovább a nyalóka maradékát.

Doma fülelt, és a beállt viszonylagos csendben végre meghallotta azt a hangot, amely először akkor ütötte meg a fülét, amikor még az ajtóban állt.

Valaki nyögött.

Zoli nyögött, csak ő nyöghetett, másnak nem volt a lakásban nyögnivalója.

Doma félretolta Maxot az útból, aki komor ábrázattal nézte a konyhakést a tévé közepében, miközben füles sapkáját félretolva a halántékát vakargatta. Doma négyet lépett, és a kanapé háta mögött megpillantotta Zolit.

A hátán feküdt, jobb karja a mellkasán, balja a teste mellett. Különös módon az arcán nem látszott komoly sérülés, az orrából viszont dőlt a vér, és pirosra festette fehér pólóját. Arca is fehér volt, lisztfehér, olyan lisztfehér, mint a por, amely a konyha romjait borította. Nehezen vette a levegőt, mintha összeráncolt homlokkal csak arra koncentrált volna, hogy valahogyan levegőt juttasson a tüdejébe, ami sikerült is neki, hiszen a mellkasa süllyedt és emelkedett, de mégsem arathatott osztatlan sikert a kísérlet, mert az arca minden mozdulatra fájdalmasan megvonaglott.

Doma csak nézte a vért, azt a karmazsinvörös ragadós folyadékot, amelyet vámpírok isznak, hurkához kevernek, és véradáson gyűjtenek. Doma nem félt a vér látványától. Nem ijesztette meg, nem borzasztotta el, nem kavarta fel, és nem lett tőle rosszul. A vér sajátja az, hogy mindenhol nyomot hagy. Mikroszkopikus nyomot még akkor is, ha valaki nagyon el akarja tüntetni. A vér ugyanis az, amit nem lehet eltüntetni, nem lehet kitörölni, nem lehet kimosni, kisikálni, nincs az a Vanish, amely a vér nyomát képes lenne tökéletesen kifehéríteni. A vér mindig nyomot hagy. Mégsem hiszed el.

– Hú, bratyó, nem akarok a közeledben lenni, ha berágsz valakire – szólalt meg Max Doma mögött.

– Te miről beszélsz? – pördült meg Doma.

– Hát arról, hogy ha ennyire bepöccen, hogy a lakást is szétveri, akkor…

– Nem én vertem szét – nyögte Zoli, majd kinyitotta a szemét.

– Nem? – szaladt fel Max szemöldöke a homlokára, aztán bajtársiasan legyintett. – Tudtam ám, annyira nem lehetsz hülye, hogy ezt a kérót így lebontsd. Vagy… – emelte fel az ujját.

– Vagy? – nézett rá hitetlenkedve Doma. – Vagy?

– Vagy akkora orbitális bulit csaptál, hogy az éjszaka is felébredt, bazdmeg – vigyorgott Max.

Doma csak a fejét rázta, és leguggolt Zoli mellé. A srác fel akart könyökölni, de a fájdalom eltorzította az arcát.

– Adj egy párnát! – szólt Doma Maxnak.

Doma kézbe fogta a párnát, és így szólt Zolihoz:

– Ez lehet, hogy fájni fog. – Meg sem várta, hogy választ kapjon, megfogta Zoli jobb vállát, maga felé fordította, majd bal kezével a feje alá dugta a párnát.

– Bazzzzdmeg! – sziszegte Zoli vörös fejjel. – Ez az oldalam fáj!

– Bocs – felelte Doma, aztán újra Zoli alá nyúlt, megemelte, és a bal oldalára fordította. Zoli a száját harapta, szeméből könny csorgott, de fel nem kiáltott volna.

– Betakarni nem akarod? – érdeklődött Max, aki időközben letelepedett a kanapé karfájára. – Hozni neki mézes tejcikét?

Doma nem állt neki elmagyarázni, hogy ezt látta edzésen, hogy az oldalára kell fordítani a sérültet, hogy levegőt kapjon, és könnyebben lélegezzen. Egyszer az anyjával ment követésre, és mialatt ő a hátsó ülésen a matekháziját csinálta, a célszemélyt egy kicsit elütötte az egyik haragosa, és az anyja pont ezt tette vele. Mármint az oldalára fordította a fószert, aki ettől életben maradt. Hát ezért, Max.

– Te meg kit húztál magadra, hogy így megraktak? – kérdezte Doma Zolitól.

– Hosszú.

– Van időnk, képzeld!

– Nem érdekes.

– Az unalmas sztorik a kedvenceim – jegyezte meg Max a karfáról. – Csak csajok legyenek bennük. Van benne csaj?

Zoli nem felelt, csak nyögött egyet. Doma felállt, keresett egy ép poharat, és vizet töltött bele.

– Van szívószálad?

– Nekem van – vigyorgott megint Max, de Doma már fel sem vette a hülyeségét.

– Valamelyik fiókban – nyögte Zoli.

– Abban, amelyik a földön van, vagy abban, amelyik a mosogatóban? – kérdezte Doma.

– Ha nem fájna annyira…

– Megvan! – kiáltott fel Doma, és elindult Zoli felé. Ahogy a szőnyegre lépett, valami reccsent a talpa alatt. Lenézett: Zoli tabletjének sarka lógott ki a rojtok alól.

– Bocs…

– Nem érdekes, úgyis földhöz vágták.

– Kik?

– Akiknek apám állítólag elcsalta a pénzét.

– Ez kurva jó! – rikkantotta Max, majd előkapta a telefonját, és tárcsázni kezdett. – Zsófi imádni fogja, te. Imádni!

– Zsófi? – köpte ki Zoli a vizet. – Neki ne, csak neki ne…

– Ne aggódjál, bratyó, tudom, hogy szakítottatok meg minden, de ezt azért tudnia kell.

– Max! – kiáltott rá Doma, és közben remélte, hogy a haverja nem fog hallgatni rá. Akármi is történt Zsófi és Zoli között, erről Zsófinak akkor is tudnia kell, legfőként azért, mert ha nem szólnak neki, akkor testületileg fognak feszülni.

– Szasz, anyukám! Ne, ne tedd le, mert fontos… Nem nekem, hanem neked…

Doma a szőnyegre huppanva hallgatta Max dumáját.

– Ja-ja… Mondom, hogy… A Zoli… De ezt hallani akarod… Tökre tudom… Tutira… Klassz… Aha… Szóval, a büdös életben nem fogod kitalálni, mi történt…