– részlet –

HELIKON

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:
Светлана Алексиевич: У войны не женское лицо.
Vremja, Moszkva, 2013

Fordította Földeák Iván

Borítóterv Szabó Levente
Szerzőportré © Europress / Getty Images

© Szvetlana Alekszijevics, 2013
© Földeák Iván, 2016
© Bazsó Márton, 2016
© Helikon Kiadó, 2016

– A történelemben mikor jelentek meg először nők a hadseregekben?

– Már az időszámításunk előtti IV. században, Athénban és Spártában is harcoltak nők a görög seregekben. Később részt vettek Makedóniai Nagy Sándor hadjárataiban is.

Nyikolaj Karamzin orosz történész így írt elődeinkről:

„A szláv nők néha az apjukkal és a férjükkel együtt mentek háborúzni, s nem féltek a haláltól: 626-ban Konstantinápoly ostromakor a görögök az elesettek között sok női holttestet is találtak. Az anyák gyermekeiket arra is felkészítették, hogy harcosok legyenek.”

– És az újkorban?

– Először Angliában állítottak fel kórházakat 1560 és 1650 között, ahol katonanők szolgáltak.

– Mi történt a XX. században?

– A század elején… Angliában az első világháborúban már nőket is felvettek a légierőhöz, létrehozták a Brit Női Segéderőt és egy női teherautós légiót – összesen 100 ezer fővel.

Oroszországban, Németországban, Franciaországban is sok nő állt szolgálatba katonai kórházakban és sebesültszállító vonatokon.

A második világháború idején a világ egy új női szerepvállalás tanúja lett. Már számos országban, minden haderőnemben szolgáltak nők: a brit hadseregben 225 ezren, az amerikaiban 450–500 ezren, a németben 500 ezren…

A Vörös Hadseregben közel egymillió nő szolgált. Minden katonai szakmát elsajátítottak, beleértve a leginkább „férfiasakat” is. Ez még nyelvi gondot is okozott, az olyan szavaknak, mint „harckocsizó” „lövész” vagy „géppisztolyos” addig nem volt nőnemű alakja, mert ezekben nők sohasem szolgáltak. A nőnemű alakok ott, a háborúban születtek meg…

Beszélgetés egy történésszel

Az ember több,      
      mint a háború

(A könyv naplójából)

„Az ócskán legyilkolt milliók ösvényt
Tapostak ki a pusztaságban.”

(OSZIP MANDELSTAM:
Vers az ismeretlen katonáról.
Zalán Tibor fordítása)

1978–1985

Könyvet írok a háborúról…

Én, aki nem szerettem a háborús könyveket, jóllehet gyermek- és ifjúkoromban mindenkinek ezek voltak a kedvenc olvasmányai. A velem egykorúaknak. Nincs mit csodálkozni ezen – a győzelem gyermekei voltunk. A győztesek gyermekei. Mi az első, ami a háborúról eszembe jut? Gyermeki szomorúságom az érthetetlen és rémisztő szavak hallatán. A háborúra mindig emlékeztünk: iskolában és otthon, esküvőkön és keresztelőkön, ünnepnap és halotti torokon. Ott volt még a gyerekek beszélgetéseiben is. A szomszéd fiú egyszer megkérdezte tőlem: „Mit csinálnak az emberek a föld alatt? Hogyan élnek ott?” Mi is szerettük volna megfejteni a háború titkát.

Akkor gondoltam először a halálra… S utána már sohasem tudtam elfelejteni, az élet legfőbb titka lett számomra.

Minden abból a rettenetes és titokzatos világból eredt. Családunkban az ukrán nagyapám, édesanyám apja a fronton esett el, valahol magyar földbe temették, belorusz nagymamám, apám anyja partizán volt, s tífuszban veszett oda, két fia a hadseregben szolgált és tűnt el nyomtalanul a háború első hónapjaiban, hármójuk közül csak egyikük tért vissza. Az apám. Tizenegy távoli rokonomat égették el elevenen a németek – volt, akit falusi házában, másokat a falu templomában. Minden családban volt ilyen. Mindegyikben.

A falusi gyerekek még sokáig játszottak háborúsdit „németek” és „oroszok” között. Német szavakat kiáltoztak: „Hände hoch!” „Zurück!” „Hitler kaput!”

Nem tudtuk, milyen a világ háború nélkül, a háború világa volt az egyetlen ismerős világ számunkra, s a háború résztvevői az egyedüliek, akiket ismertünk. Most sem ismerek más világot és más embereket. Vajon léteztek valaha is?

*

Gyermekkorom faluja a háború után a nők faluja volt. Az asszonyoké. Férfihangra nem emlékszem. Így is maradt meg bennem: nők mesélnek a háborúról. Sírnak. Énekelnek, de közben sírnak.

Az iskolai könyvtárban a könyvek fele a háborúról szólt. Ahogy a falusi meg a járási könyvtárban is, ahová apám gyakran beutazott könyvekért. Most már tudom rá a választ, hogy miért. Aligha volt véletlen. Örökösen háborúztunk vagy háborúra készültünk. Felidéztük, hogyan harcoltunk. Soha nem éltünk másképp, bizonyára nem is tudunk. El sem tudjuk képzelni, hogyan élhetnénk másképp, jó időbe beletelik, míg megtanuljuk.

Az iskolában arra tanítottak, hogy szeressük a halált. Fogalmazást írtunk arról, miért szeretnénk meghalni… Ábrándoztunk…

Hanem az utca hangjai mást hirdettek, s azok jobban vonzottak.

Sokáig amolyan könyvmoly voltam, akit a valóság egyszerre taszított és vonzott. S mert nem ismertem az életet, nem féltem. Most arra gondolok: ha gyakorlatiasabb lettem volna, vajon akkor is belevetettem volna magam ilyen mélységekbe? Miből eredt mindez? Tudatlanságból? Vagy mert éreztem, hogy ez a küldetésem? Hiszen a küldetéstudat nem más…

Sokáig kerestem… Milyen szavakkal adhatom vissza, amit hallok? Kerestem a műfajt, amely megfelel annak, ahogy a világot látom, ahogy érzékelem.

Egyszer aztán a kezembe került A. Adamovics, J. Bril és V. Kolesznyik könyve, az „Égő falvak”. Csak Dosztojevszkij olvasása rázott meg ennyire. S ami a fő – a szokatlan forma: az élet hangjaiból írták a regényt, abból, amit gyermekkoromban hallottam, abból, amit ma is hallhatsz az utcán, a családban, a kávézókban, a trolikon. Igen! A kör bezárult. Megtaláltam, amit kerestem. Éreztem, hogy így lesz.

Alesz Adamovics lett a tanítómesterem…

*

Két éven át elsősorban nem szemtanúkkal találkoztam és jegyzeteltem, inkább csak töprengtem. Olvastam. Miről szól majd könyvem? Még egy könyv a háborúról… Ugyan minek? Ezer és ezer háború volt már – kicsik és nagyok, jól ismertek és ismeretlenek. S még többet írtak róluk. De… Férfiak írtak férfiakról – ez azonnal szembetűnő. Mindent, amit a háborúról tudunk, „férfiak szavaiból” tudjuk. Valamennyien a háború „férfi” felfogásának és „férfi” érzékelésének a rabjai vagyunk. A „férfi” szavak rabjai. A nők pedig hallgatnak. Rajtam kívül senki nem faggatta ki a nagyanyámat. Anyámat. Még azok is hallgatnak, akik a fronton voltak. Ha pedig mégis belefognak az emlékezésbe, nem a „nők”, hanem a „férfiak” háborúját mesélik el. Igazodnak az elfogadott kánonhoz. S csak otthon vagy frontbéli barátnőik társaságában kezdenek könnyek között mesélni a saját háborújukról, amit én nem ismerek. S nemcsak én, egyikünk sem. Újságírói útjaim során nem egyszer voltam szemtanúja, egyetlen hallgatója merőben új történeteknek, eseményeknek, élményeknek. Amelyek ugyanúgy megráztak, mint gyermekkoromban. Az emlékekből rémisztő igazságok vicsorogtak rám… Amikor nők emlékeznek, nem, vagy szinte alig mesélnek olyanról, amiről többnyire olvastunk vagy hallottunk: hogy hogyan gyilkoltak egyesek hősiesen másokat és arattak diadalt. Vagy vesztettek. Hogy milyen volt a haditechnika, a tábornokok. A nők másról mesélnek és másképp. A „nők” háborújának mások a színei, illatai, más megvilágításba kerül minden, az érzések más világába. Saját szavaikkal mesélik el. Nincsenek hősök és hihetetlen hőstettek, csupán emberek vannak, akiket embertelenül emberi dolgok kötnek le. S nemcsak ők (az emberek!) szenvednek, de a föld is, a madarak is, a fák is. Minden, ami velünk együtt él a földön. Némán szenvednek, ami még szörnyűbb.

De miért? – tettem fel nem egyszer a kérdést magamnak. – Miért van, hogy miután kivívták és elfoglalták helyüket egy valaha abszolút férfivilágban, a nők nem védték meg a maguk történelmét? Saját hangjukat és érzéseiket? Nem hittek magukban. Egy egész világ titok előttünk. Az ő háborújuk titok maradt…

Ennek a háborúnak a történetét akarom megírni. Női történetét.

*

Az első találkozások után…

Csodálkozom: katonaként egészségügyisek, mesterlövészek, géppuskások, légvédelmi ütegek parancsnokai, utászok voltak, most meg – könyvelők, laboránsok, idegenvezetők, tanárnők… Valahogy mások a seregben, mint civilben. Mintha nem is magukról, hanem egy másik lányról mesélnének. Ők is csodálkoznak rajta. S a történelem a szemem láttára lesz „emberivé”, hasonlatossá a való élethez. Más megvilágítást kap.

Akadnak remek mesélők, életük egyes oldalai versenyre kelhetnek a klasszikusok legjobb lapjaival. Az ember oly tisztán látja magát felülről, az égből – és alulról, a földről. A teljes út előttük van: az út fel és le, az angyaltól a vadállatig. Emlékeikben nem az eltűnt valóságot mesélik újra, szenvedélyesen vagy szenvtelenül, a múlt születik újjá, az idő kereke visszafelé forog. Ez elsősorban alkotás. Az emberek, miközben mesélnek, alkotnak, saját életüket „írják”. Előfordul, hogy „kozmetikázzák”, „átírják”. Ilyenkor résen kell lenni. Vigyázni. Ugyanakkor a fájdalom elsöpri, félrelöki a hamisságot. Ez az anyag túl forró ehhez! Meggyőződtem, hogy az egyszerű emberek, a nővérek, szakácsok, mosónők őszintébbek… Ők, hogyan is fejezzem ki magam pontosan, a saját szavaikat veszik elő, s nem az újságokból vagy az elolvasott könyvekből, nem másoktól veszik kölcsön. Egyedül saját szenvedésükből és élményeikből. A művelt emberek érzéseire és nyelvére – bármilyen különös – az idő inkább hat. Az elfogadott kódrendszer. Megfertőzik őket a másodlagos ismeretek. A mítoszok. Gyakran messzire kell menned, köröket kell megtenned, hogy végre meghalljad a „női” háború történeteit, s nem a „férfiakét” arról, hogyan hátráltunk, támadtunk, melyik frontszakaszon… Egy találkozás nem elég, több alkalom kell. Akár egy kitartó portréfestőnek.

Órákat ülök egy ismeretlen házban vagy lakásban, néha egész nap. Teázunk, felpróbáljuk a nemrég vett kardigánokat, megtárgyaljuk a frizuránkat és az ételrecepteket. Együtt nézegetjük az unokák képeit. S egyszer csak… Egy bizonyos idő múlva, soha nem tudni, hogy mennyi elteltével és miért akkor, hirtelen eljön a rég várt pillanat, amikor beszélgetőtársad megszabadul a kánontól, melyet gipszbe és vasbetonba öntöttek, akár az emlékműveket, s önmaga lesz. Magába néz. Nem a háborúra emlékezik, hanem az ifjúságára. Életének egy darabkájára… El kell kapni ezt a pillanatot. S nem szabad, hogy elillanjon! Ám gyakran egy hosszú, szavakkal, tényekkel, könnyekkel oly teli nap után csupán egyetlen mondat marad meg benned (de milyen!): „Olyan fiatalka voltam, amikor kikerültem a frontra, hogy a háború alatt még nőttem is.” Ezt hagyom jegyzetfüzetemben, jóllehet métereket forgott a magnószalag. Négy-öt kazettányit.

Mi segít engem ebben? Hozzászoktunk ahhoz, hogy közösségben élünk. Együtt. Egy közösségben. Minden mindenki szeme előtt van – boldogságunk, könnyeink. Tudunk szenvedni, s el tudjuk mondani, hogy mennyire szenvedünk. A szenvedés igazolja nehéz és zűrzavaros életünket. A fájdalom számunkra művészet. Semmi kétség, a nők bátran nekivágnak ennek az útnak…

*

Hogyan fogadnak?

„Kislány”, „leányom”, „gyermekem” – így szólítanak, bár, ha az ő nemzedékükből lennék, nyilván másképp viselkednének velem. Nyugodtan és egyenjogúként. Öröm és csodálkozás nélkül, amivel csak a fiatalság és az öregkor találkozása ajándékoz meg. Ez nagyon fontos mozzanat – akkor fiatalok voltak, de most öregen emlékeznek. Az életet leélve emlékeznek – negyven év távlatából. Óvatosan tárják fel előttem világukat, kíméletesen: „Nyomban a háború után férjhez mentem. Elbújtam a férjem mögé. A család, a pelenkák mögé. És szívesen tettem. Anyám is kért: »Hallgass! Hallgass! Ne add ki magad!« Én teljesítettem, amit a haza követelt, de sajnálom, hogy ott voltam. Hogy ismertem ezt… Te még egészen fiatalka vagy. Sajnállak…” Gyakran látom, ahogy ülnek, és saját szavaikra figyelnek. Lelkük hangjára. S összevetik a szavakkal. A hosszú évek során az ember ráeszmél, hogy volt élet, nincs élet, bele kell törődni, és készülni kell a távozásra. Nem akaródzik, bosszantó csak így, egyszerűen eltűnni. Könnyű szívvel. Menet közben. S amikor hátrapillantasz, nemcsak él benned a vágy, hogy elmondd a saját történetedet, de el akarsz jutni az élet titkáig. Válaszolni magadnak: miért történt ez? Mindenre kissé megbocsátó és bánatos szemmel nézel… Már majdnem amonnan… Már nincs értelme, hogy becsapjunk másokat és önmagukat. Rádöbbentél: anélkül, hogy ne gondolnál a halálra, semmit nem értesz meg az emberből. A halál titka mindenekfölött.

A háború túl intim élmény. S olyan határtalan, mint maga az emberi élet…

Egyszer egy asszony – pilóta volt – nem akart találkozni velem. Így magyarázkodott a telefonban: „Nem tudom rászánni magam… Nem akarok emlékezni. Három évemet vitte el a háború… Három éven át nem éreztem, hogy nő vagyok. A testem vegetált. Nem menstruáltam, elkerültek a női vágyak. Pedig csinos voltam… S amikor jövendőbelim megkérte a kezem… Ez már Berlinben volt, a Reichstagnál… Ezt mondta: »A háborúnak vége. Életben maradtunk. Szerencsénk volt. Légy a feleségem.« A legszívesebben elsírtam volna magam. Kiabáltam volna. Képen töröltem volna! Méghogy a felesége! Most? Ezek után – a felesége? Fekete korom és fekete téglák között… Nézz rám… Nézd, mi lett belőlem! Először tegyél nővé: hozz virágot, udvarolj, bókolj. Úgy szeretném! Úgy várom! Majdnem megütöttem… Akartam… Ám arcának egyik fele bíborszínű volt, megégett, s láttam, mindent ért, könnyek csorogtak sebhelyes arcán. A friss forradásokon. S magam sem hittem, hogy kimondtam: »Igen, hozzád megyek.«

Bocsásson meg… Képtelen vagyok rá…”

Megértettem. Ám ez is egy oldal, fél oldal lesz a megírandó könyvben.

S áradnak a vallomások. Szavak mindenütt. Városi lakásokban és falusi házakban, utcán és vonaton… Hallgatok… Mindinkább úgy érzem, egy hatalmas fül vagyok, amely állandóan másik ember felé fordul.

„Olvasom” a hangjukat.

*

Az ember több, mint a háború…

Éppen az marad meg bennünk, hogy miben több. Valami olyasmi vezérli, ami erősebb a történelemnél. Mélyebben kell merítenem – megírni az élet és halál igazságát, s nem csak a háborúét. Fel kell tennem a dosztojevszkiji kérdést: mennyi emberi van az emberben, s hogyan védje meg ezt az emberit magában? A gonosz kétségkívül csábító. Ügyesebb a jónál. Vonzóbb. Minél mélyebbre merülök a háború végtelen világába, minden más halványabb lesz, szokványosabb a megszokottnál. Hatalmas, ragadozó világ. Most már értem az onnan visszatért ember magányát. Mintha egy másik bolygóról vagy a másvilágról jött volna vissza. Birtokában van olyan tudásnak, ami másoknak nincs, s amit csak ott, a halál közelében szerezhetsz meg. S amikor szavakkal akar kifejezni valamit, érzi a tragédiát. Elnémul. Szeretné elmondani, a többiek pedig megérteni őt, de valamennyien tehetetlenek.

Mindig más térben vannak, mint a hallgatóik. Láthatatlan világ keríti körül őket. Legalább hárman veszünk részt a beszélgetésben: az, aki most mesél, majd az, aki az esemény idején volt, és én. Célom, hogy elsősorban azoknak az éveknek az igazságát fedjem fel. Azokét a napokét. Az érzések meghamisítása nélkül. Nyomban a háború után az ember csak a háborúról mesélne, ám évtizedek múlva, természetesen, sok minden megváltozik benne, már az egész életét is beleépíti emlékeibe. Teljes önmagát. Hogyan élt ezekben az esztendőkben, mit olvasott, látott, kikkel találkozott. S végül, hogy boldog-e, vagy sem. Ketten vagyunk, vagy még valaki ott van velünk? Családtag? Barát? Frontbéli bajtárs? Mind más és más. A dokumentumok élnek, velünk együtt változnak, bizonytalanok, mindig ki tudsz ásni belőlük valamit. Valami újat, amire éppen most van szükségünk. Ebben a pillanatban. Mit keresünk? Többnyire nem hőstetteket és elszántságot, hanem apró és emberi dolgokat, ez a legérdekesebb és a legvonzóbb. Például legjobban az ókori görögök világa izgat… Spárta története… Szeretnék arról olvasni, hogy miről és hogyan beszélgettek otthon az emberek. Hogyan indultak a háborúba. Milyen szavakkal váltak el az utolsó nap és utolsó éjjel attól, akit szerettek. Hogyan kísérték el a harcosokat a háborúba. S hogyan várták vissza őket… Nem a hősöket és hadvezéreket, hanem az egyszerű ifjakat…

A történelem egy olyan szemtanú, egy olyan résztvevő szavaival, aki semmivel sem vétette észre magát. Igen, ez érdekel engem, ezt szeretném irodalommá nemesíteni. Ám a mesélők nem csak szemtanúk, a legkevésbé azok, inkább színészek, alkotók. Képtelenség egészen közel jutni a valósághoz, szemtől szembe. Mert a valóság és közöttünk ott vannak az érzéseink. Tudom, hogy ez sokféle lehet, mindenki másképp érez, s az érzések nagy, összegubancolódott halmazából rajzolódik ki az idő és a benne élők képe. Azonban nem szeretném, ha azt mondanák a könyvemről: hősei valóságosak, semmi több. Mert, úgymond, ez történelem. Csupán történelem.

Nem a háborúról írok, hanem az emberről a háborúban. Nem a háború, hanem az érzések krónikáját írom. A lélekét. Egyrészt, egy adott embert vizsgálok, aki egy adott időben él és adott eseményekben vett részt, másrészt észre kell vennem benne az örök emberit. A vibráló öröklétet. Ami mindig ott van az emberben.

Azt vetik szememre: nézze, az emlékezések még nem történelem és nem irodalom. Ez egyszerűen az élet, a piszkos élet, melyet nem tisztított meg a művész keze. Nyers és faragatlan, ilyenből van bőven. Téglái szerteszét hevernek. Ám a téglák azért még nem templomok… Ám nálam ez másképp van… Éppen ott, a meleg emberi hangban, a múlt eleven tükörképében rejlik az ősöröm, ott lelhető meg az élet elkerülhetetlen tragikuma. Az élet káosza és szenvedélye. Megismételhetetlensége és felfoghatatlansága. Még nem dolgozta át senki őket. Eredetiek.

Érzéseinkből emelek templomot… Vágyainkból, csalódásainkból. Álmainkból. Abból, ami volt, de lehet, hogy kisiklik kezünkből.

*

Még egyszer ugyanarról… Engem nemcsak az a valóság érdekel, ami körülvesz, de az is, ami bennünk van. Engem nem maga a történés érdekel, hanem az érzések történése. Fogalmazzunk így, az esemény lelke.

És a történelem? Ott van, kint az utcán. A tömegben. Én hiszem, hogy mindegyikőnkben ott egy kis darabka történelem. Van, kinél csak fél oldal, másnál kettő-három. Együtt írjuk az idő könyvét. Mindenki a maga igazát harsogja. Megannyi árnyalat. S mindezt meg kell hallani, fel kell olvadni mindebben, s egy lenni vele. Úgy, hogy közben ne veszítsd el önmagadat. Ötvözni az utca és az irodalom nyelvét. Még bonyolultabbá teszi, hogy a ma nyelvén szólunk a múltról. Hogyan adhatnánk át vele azoknak a napoknak az érzéseit?

*

Reggel cseng a telefon: „Nem ismerjük egymást… A Krímből jöttem, a vasútállomásról telefonálok. Messze van magától? El szeretném mesélni az én háborúmat…”

Csak így?!

Kislányommal épp a parkba készültünk. Körhintázni egyet. Hogyan magyarázzam el egy hatéves emberkének, hogy mivel foglalkozom. Nemrég ezt kérdezte tőlem: „Mi a háború?” Mit feleljek… Gyöngéd szívvel szeretném útnak indítani ebbe a világba, arra tanítom, hogy ne szakítson le csak úgy egy virágot. Kár széttaposni a katicabogarat, letépni a szitakötő szárnyát. Ám hogyan magyarázzam meg egy gyereknek, hogy mi a háború? Mi a halál? Hogyan válaszoljak a kérdésre: miért gyilkolnak a háborúban? Ráadásul olyan csöppségeket is, mint ő. Mi, felnőttek, titokban összebeszéltünk. Tudjuk, miről van szó. Na és a gyerekek? A háború után ezt a szüleim valahogy elmagyarázták, ám gyermekemnek én már képtelen vagyok rá. Nem találom a szavakat. A háború nekünk egyre kevésbé tetszik, egyre nehezebb mentséget találnunk rá. Számunkra ez már nem más, mint gyilkolás. Legalábbis a számomra az.

Olyan könyvet kellene írni a háborúról, hogy hányingert kapj, s még a háború gondolata is elborzasszon. Mert értelmetlen. Bár fogná el a hányinger a tábornokokat is…

Férfi barátaim, ellentétben barátnőimtől, elképednek az effajta „női” logikától. S megint hallom a „férfi” érvet: „Nem vettél részt benne.” Talán ez jó is: számomra ismeretlen a gyűlölet szenvedélye, semmi nem torzítja látásomat. Nem háborús, nem férfimódi.

Az optikában létezik olyan fogalom, hogy „fényérzékenység” – az objektívnak az a képessége, hogy jól-rosszul rögzíteni tudja az elkapott pillanatot. Nos, ami az érzések és a fájdalom erejét illeti, a háborúról a női emlékezet a leginkább „fényérzékeny”. Még azt is hozzátenném, hogy a „női” háború szörnyűbb, mint a „férfi” háború. A férfiak a történelem, a tények mögé bújnak, a háború mint eszmék, különböző érdekek megnyilvánulása és összeütközése foglalkoztatja őket, míg a nőket az érzések ragadják meg. S még valami – a férfiakat gyerekkoruk óta készítik fel rá, hogy talán egyszer lőniük kell. A nőket erre nem tanítják… Nem készültek fel erre a foglalatosságra… Másra és másképp emlékeznek. Képesek meglátni mindazt, ami rejtve van a férfiak előtt. Még egyszer: az ő háborújuk illatokkal, virágokkal, a lét apró részleteivel van teli: „adtak hátizsákot, mi meg szoknyát varrtunk magunknak belőle”, „a kiegészítő parancsnokságon az egyik ajtón ruhában léptem be, a másikon nadrágban és gimnasztyorkában léptem ki, a copfom levágták, csak a fejem tetején maradt egy tincs..”. „A németek lekaszabolták a falut és elmentek… Odaértünk: sárga, döngölt homok, s rajta egy kiscipő…” Többször figyelmeztettek (különösen férfi írótársaim): „A nők szeretnek képzelegni. Mindenfélét kitalálnak.” Ám meggyőződtem: ilyesmit az ember nem talál ki. Honnan venné? Ha ezt valahonnan vették, az csak az élet lehetett, annak ilyen gazdag a fantáziája.

Bármiről beszélnek is a nők, állandóan ott él bennük a gondolat: a háború elsősorban gyilkolás, s csak utána nehéz munka. Azután mindennapi élet is: énekeltek, szerelmesek lettek, becsavarták a hajukat…

A középpontban pedig mindig az, hogy mennyire elviselhetetlen, s hogy nem akarsz meghalni. S még elviselhetetlenebb és még kevésbé vágysz rá, hogy gyilkolj, mert a nő adja az életet. Ajándékozza. Sokáig hordozza magában, dédelgeti. Megértettem, a nők nehezebben gyilkolnak.

*

Férfiak… Nem szívesen engedik be a nőket a világukba, a saját birodalmukba.

A minszki traktorgyárban kerestem egy nőt, aki mesterlövészként szolgált. Híres mesterlövész volt. Többször is írtak róla a frontújságokban. A barátnői adták meg az otthoni telefonszámát még Moszkvában, de közben már megváltozott… S csak a leánykori neve volt meg nekem. Kimentem a gyárba, ahol tudomásom szerint dolgozott, a személyzeti osztályra, s persze megkaptam a férfiaktól (a gyárigazgatótól és a személyzeti osztályvezetőjétől): „Talán nincs elég férfi? Minek magának ezek a női dajkamesék? Fantáziálnak…” A férfiak attól féltek, hogy a nők nem arról a háborúról mesélnek.

Meglátogattam egy családot… Férj és feleség – mindketten harcoltak. A fronton találkoztak, s ugyanott házasodtak össze. „A lakodalmat a lövészárokban ültük meg. Bevetés előtt. Német ejtőernyőből varrtam magamnak fehér menyasszonyi ruhát.” A férfi géppuskás volt, asszonya híradós. A férj nyomban a konyhába küldte asszonyát: „Eredj, s készíts nekünk valamit.” A teáskanna már zubogott, s az asszony a szendvicseket is felvágta, aztán odaült a férje mellé, ám ura hirtelen ráförmedt: „És hol van az eper? Hol a kedvenc hétvégi finomságunk?” Makacs kérlelésem után csak nagy nehezen, ezekkel a szavakkal adta át a helyét: „Úgy meséld, ahogy tanítottalak. Könnyek és olyan nőies badarságok nélkül, hogy szerettél volna szép lenni, sírtál, amikor a copfod levágták.” Később az asszony súgva beismerte: „Egész éjjel studíroztatta velem »A Nagy Honvédő Háború történeté«”-t. Aggódott értem. S most is aggódik, hogy a lényeget elfelejtem. S nem úgy emlékszem, ahogy kell.”

Nem egyszer és nem egy családnál fordult ez elő.

Igen, a nők sokat sírnak. Zokognak. Távozásom után nyugtatókat szednek. Kihívják a mentőt. Mégis kérlelnek. „Csak gyere el ismét. Feltétlenül gyere. Oly sokáig hallgattunk. Negyven esztendőn át…”

Jól tudom, hogy a könnyekből és a zokogásból nem szabad irodalmat csinálni, mert akkor nem a könny és a zokogás lesz a lényeg, hanem az, ahogy megírtad. Élet helyett marad az irodalom. Ilyen ez az anyag, forró és éget. S örökösen túlhevül. Az emberből leginkább a háborúban látod meg a legtöbbet, kitárulkozik, s talán még a szerelemben. Belelátsz, mélyen a bőre alá. A halál előtt színét veszti minden eszme, s feltárul a megfoghatatlan örökkévalóság, amire senki nem készült fel. Még a történelemben élünk, s nem a világűrben.

Néhányszor ezzel a megjegyzéssel kaptam vissza a szövegemet: „A részletekre nincs szükség… Írj a mi nagy Győzelmünkről…” Pedig éppen ezek a „részletek” a fontosak nekem – az élet melegsége és tisztasága: a copf helyett megmaradt hajtincs, a forró kása és leves a csajkában, amelyet már nincs, ki megegyen – száz emberből heten tértek vissza az összecsapás után. Vagy az, hogy a háború után képtelenek voltak kimenni a piacra, és ránézni a vöröslő húsokra… De még a vörös kartonanyagra sem… „Ó, kedveském, elmúlt negyven év, mégsem találsz semmit a házamban, ami vörös. A háború után gyűlölni kezdtem a vörös színt.”

*

Hallgatom a fájdalom hangjait… A fájdalomét, a tovatűnt élet bizonyítékáét. Más bizonyíték nincs, másban nem bízom. A szavak sokszor eltérítettek bennünket az igazságtól.

Úgy gondolok a szenvedésre, mint az információ legmagasabb fajtájára, mely közvetlen kötődik a titokhoz. Az élet titkához. Az egész orosz irodalom erről szól. A szenvedésről többet írtak, mint a szerelemről.

S nekem is erről mesélnek többet…

*

Kik ők – oroszok vagy szovjet emberek? Nem, ők szovjetek voltak – az oroszok, a beloruszok, az ukránok, a tádzsikok is…

Mégiscsak volt, létezett a szovjet ember. Ilyen ember, úgy vélem, többé sohasem lesz, most már ők maguk is tudják ezt. Még mi, a gyermekeik is mások vagyunk. Szeretnénk olyanok lenni, mint mindenki más. Hogy ne szüleinkre, hanem a világra hasonlítsunk. Az unokákról nem is szólva…

Én azonban szeretem őket. Elbűvölnek. Volt nekik Sztálin, és volt a Gulag, de volt a Győzelem is. S ezt tudják.

Nemrég kaptam egy levelet:

„A lányom nagyon szeret, számára én hős vagyok, ám ha elolvassa a maga könyvét, borzalmas csalódás éri. Szenny, tetvek, véget nem érő vérontás – mindez igaz. Nem tagadom. De ha csak erre emlékezünk, szülhet-e ez nemes érzéseket? Felkészíthet-e újabb hőstettre…”

Számtalanszor meggyőződtem róla:

… emlékezetünk nem a legeszményibb szerszám. Nemcsak önkényes és szeszélyes, de az idő tartja a pórázán, akár egy kutyát.

… a jelenből nézzük a múltat, mert valahonnan kell néznünk.

… ráadásul szeretik azt, ami velük történt, mert ez nemcsak háború volt, de a fiatalságuk is. Az első szerelem.

*

Hallgatom, ahogy mesélnek… Hallgatom, ahogy hallgatnak… A szavaik és hallgatásuk egyaránt szöveg számomra.

– Ezt ne írd meg, csak neked mondom… Az idősebbek… magukba merülve ültek a vonatban… Szomorúan. Emlékszem, egy őrnagy éjszaka, amikor mindenki aludt, beszélgetni kezdett velem Sztálinról. Alaposan felöntött a garatra és felbátorodott, bevallotta, hogy apja már tíz éve táborban van, s még levelezni sincs joga. Él, vagy nem – fogalma sincs. Ez az őrnagy borzalmas szavakat mondott ki: „Védeni akarom a hazát, de nem akarom védeni Sztálint, aki elárulta a forradalmat.” Korábban soha, senkitől nem hallottam ilyet… Megrémültem. Szerencsére reggelre nyoma veszett. Bizonyára elment…

– Elárulok neked egy titkot… Volt egy barátnőm, Okszana, Ukrajnából. Tőle hallottam először a rettenetes ukrán éhínségről. Emberek milliói haltak éhen. Már békát vagy egeret sem találtak, mindent megettek. Falujuk lakóinak fele éhen halt. A kisöccsei, az apja és az anyja, mindenkije. Ő úgy menekült meg, hogy éjszaka a kolhoz istállójából lótrágyát lopott, és azt ette. Senki nem volt rá képes, de ő megtette: „Melegen kifordul a szádból, de hidegen ehető. Még jobb, ha fagyott, mert szénaillata van.” Ezt mondtam neki: „Okszana, Sztálin elvtárs harcol. Pusztítja az ellenségeinket, de sok van belőlük.” – „Nem – válaszolta –, buta vagy. Apám történelemtanár volt, ő mondta nekem: Sztálin elvtárs egyszer majd felelni fog bűneiért…”

Éjjel csak hevertem, s az járt a fejemben: és ha Okszana ellenség? Kém? Mit tegyek? Két nap múlva elesett. Nem maradt rokona, nem volt kinek küldeni a halotti értesítést.

Ritkán és óvatosan érintik ezt a témát. Nemcsak a sztálini hipnózis és a félelem, de korábbi hitük is bénítja őket mind a mai napig. Képtelenek gyűlölni azt, amit szerettek. A harctéri bátorság és a gondolkodás bátorsága – két különböző dolog. Pedig én azt hittem, hogy egy és ugyanaz.

*

A kézirat régóta ott hever az asztalomon…

Már két éve egyre-másra visszadobják a kiadók. A lapszerkesztőségek hallgatnak. Az ítélet mindig ugyanaz: túl szörnyű benne a háború. Sok a borzalom. A naturalizmus. Hiányzik a kommunista párt vezető és irányító szerepe. Egyszóval, nem az a háború… Akkor milyen „az a háború”? A tábornokok és a bölcs generalisszimusz háborúja? Vér és tetvek nélkül? Hősökkel és hőstettekkel. Emlékszem gyerekkoromból: együtt ballagtunk nagyanyámmal a végtelen mezőn, s ő mesélt: „A háború után ezen a földön sokáig semmi sem termett. A németek visszavonultak… Harc volt, két álló napig… A halottak mint kévék hevertek. Mint a talpfák a vasútállomáson. A németek és a mieink. Eső után mindegyikük arca könnyben ázott. Egy hónapig csak temette őket a falu…”

Hogyan feledhetném el ezt a mezőt?

Nem egyszerűen lejegyezem, amit hallok. Összeszedem, felkutatom az emberi lelket ott, ahol a szenvedés a kisembert naggyá teszi. Ahol ember lesz belőle. S akkor számomra már nem néma és nyomtalan proletárja, szolgája a történelemnek. Feltárul a lelke. Akkor hát mi a bajom a hatalommal? Megértettem, a nagy eszmének kis emberre van szüksége, nem nagyra. A nagy fölösleges és kellemetlen. Sokáig tart, míg megdolgozza. Én pedig őt keresem. Keresem a kis nagy embert.

A megalázott, megtiport, megbántott kisembert, aki végigjárta a sztálini táborokat. Elárulták, és mégis győzött. Csodát tett.

Csakhogy a háború történetét kicserélték a győzelem történetére.

Meséljen hát róla az ember…

Tizenhét év múlva
(2002–2004)

Olvasgatom régi naplómat…

Próbálom felidézni milyen voltam, amikor a könyvet írtam. Ám az az ember már nem létezik, sőt, az az ország sem, amelyben akkor éltünk. Pedig őt védték, az ő nevében adták életüket negyvenegy–negyvenötben. Az ablakon túl már minden más: új évezred, új háborúk, új eszmék, új fegyver, s a teljesen váratlan módon megváltozott orosz (pontosabban orosz-szovjet) ember.

Beindult a gorbacsovi peresztrojka… Könyvemet azonnal kiadták, elképesztő – kétmilliós – példányszámban. Az az idő volt, amikor töméntelen elképesztő dolog történt, ismét vadul száguldani kezdtünk valamerre. Megint a jövőbe. Még nem tudtuk (vagy elfeledtük), hogy a forradalom illúzió, mindig az, főképp a mi történelmünkben. Ez csak később jött el, akkoriban valamennyien megrészegültünk a szabadság levegőjétől. Nap mint nap tucatjával kaptam a leveleket, egyre teltek az irattartóim. Az emberek beszélni akartak… Kimondani mindent… Szabadabbak és őszintébbek lettek. Nem maradt kétségem, arra ítéltettem, hogy tovább írjam könyveimet, véget nem érőn. Ne újraírjam, hanem tovább. Alig teszel pontot, nyomban három ponttá változik…

*

Arra gondolok, hogy ma bizonyára más kérdéseket tennék fel, és más válaszokat kapnék. Más könyv kerülne ki tollam alól, nem teljesen más, de mégis másféle. A dokumentumok (már amelyek a kezembe kerültek) – élő bizonyítékok, nem dermednek meg, mint a kihűlő agyag. Nem némulnak el. Együtt jönnek velünk. Miről kérdeznék most többet? Mit szeretnék hozzátenni? Nagyon érdekelne… keresem a szót… a biológiai ember, nem csak a kor és az eszmék embere. Még mélyebben pillantanék bele az emberi természetbe, sötét mélyébe, a tudat alá. A háború titkába.

Megírnám találkozásom az egykori partizánnal… Testes, de még szemrevaló asszony. Elmesélte, hogy osztaguk (ő, a parancsnok és két siheder) felderítésre indult, és véletlenül foglyul ejtettek négy németet. Sokáig keringtek velük az erdőben. Kelepcébe kerültek, s világos volt, a foglyokkal nem törnek ki, nem menekülhetnek. S akkor döntött – el kell intézni őket. A sihederek képtelenek lennének rá: már több napja együtt járják az erdőt, s ha ilyen sokáig vagy valakivel, még ha idegen is, hozzászoksz, közelebb kerül hozzád, látod, hogyan eszik, alszik, milyen a szeme, keze. Nem, a legénykék képtelenek lennének rá. Erre rögtön rájött. Tehát neki kell megölnie őket. S felidézte, hogyan ölte meg őket. Be kellett csapnia azokat is, meg az övéit is. Az egyik némettel úgymond vízért ment, s hátulról lőtte le. Tarkón. A másikat rőzséért kísérte… Megdöbbentett, hogy milyen nyugodtan mesélte el ezt.

Akik megjárták a háborút, emlékeznek rá, hogy egy civil három nap alatt katonává válik. Miért éppen három nap? Vagy ez is csak legenda? Minden bizonnyal. Az ember a háborúban kiváltképp ismeretlen és érthetetlen.

Minden levélben ezt olvastam: „Akkoriban nem mondtam el mindent, mert más idők jártak. Megszoktuk, hogy elhallgassunk sok mindent…” „Nem mertem mindent elmondani magának…” „Még nem is olyan rég erről tilos volt beszélni. Vagy szégyellnivaló.” „Ismerem az orvosok véleményét: szörnyű a diagnózis… El akarom mondani a teljes igazságot…”

Nemrég kaptam egy ilyen levelet: „Nekünk, öregeknek nem könnyű az életünk… De nem a megalázóan kicsi nyugdíj miatt szenvedünk. Leginkább az fáj, hogy kiűztek bennünket a nagy múltból az elviselhetetlen, kicsinyes jelenbe. Már senki nem hív iskolákba, múzeumokba, hogy meséljünk a háborúról, már nincs ránk szükség. Ha kezedbe veszed az újságot, azt olvasod, a fasiszták mind nemes lelkűek, a vöröskatonák meg rettenetesek.”

Hazánk az idő is… Én mégis változatlanul szeretem őket. Azt a kort nem szeretem, őket viszont igen.

*

Mindenből lehet irodalom…

Az archívumomban leginkább az a notesz érdekelt, ahová azokat az epizódokat jegyeztem fel, amelyeket a cenzúra kihúzott. Meg beszélgetéseimet a cenzorral. Ugyanott rábukkantam olyan oldalakra, amelyeket én húztam ki. Öncenzúráztam magam, tilalomfát állítottam magam elé. S mellette a magyarázat, miért tettem. Ebből is, abból is sok visszakerült a könyvembe, de ezt a néhány oldalt külön szeretném felmutatni – ez már dokumentum. Az utam.

Amit a cenzor kihúzott

„Éjszaka felriadok… Mintha valaki, szóval… Valaki sír mellettem… Megint a háborúban vagyok.

Visszavonulunk… Szmolenszk alatt egy asszony kihozza nekem a ruháját, gyorsan magamra kapom. S megyek tovább, egy szem nő a férfiak között. Addig nadrág volt rajtam, most meg könnyű nyári ruha. S egyszer csak megindult… az a női dolog… Korábban, bizonyára az izgalmaktól. A szégyentől, a megaláztatásoktól. És semmi nincs, ami kellene. Szégyelltem magam! Mennyire szégyelltem! A bokrok tövében, útszéli árkokban, erdei tuskókon aludtunk. Annyian voltunk, hogy nem jutott mindenkinek hely az erdőben… Mentünk zavarodottan, becsapva, már senkinek nem hittünk. Hol vannak a repülőink, a tankjaink? Minden, ami repül, a földön kúszik, dübörög – mind-mind német.

Így kerültem fogságba. Ám a fogságba esés előtti nap mindkét lábam ellőtték… Feküdtem a saját vizeletemben… Fogalmam sincs, mi adott erőt, hogy éjjel bekússzak az erdőbe. Véletlenül találtak rám a partizánok…

Sajnálom azokat, akik elolvassák ezt a könyvet, de azokat is, akik nem…”

„Éjszakai ügyeleten voltam… Bementem a súlyos sebesültek kórtermébe. Feküdt ott egy százados… Az orvosok az ügyelet felvétele előtt figyelmeztettek, hogy éjjel meg fog halni. Nem húzza ki reggelig… Kérdem tőle: »No, miben segíthetek?« Soha nem feledem… Váratlanul elmosolyodott, derűs mosoly suhant végig sokat szenvedett arcán: »Gombold ki a köpenyed… Mutasd a melled… Rég nem láttam az asszonyt.« Zavarba jöttem, még nem is csókoltam férfit. Valamit hebegtem neki válaszként. Elrohantam, s csak egy óra múlva tértem vissza.

Már holtan feküdt. De a mosoly még ott volt az arcán…”

„Kercs alatt… Éjjel egy uszályon hajóztunk, s tűz alá vettek. Kigyulladt az orr-rész… A tűz szétterjedt a fedélzeten. Berobbant a lőszer… Hatalmas detonáció. Olyan erejű, hogy az uszály a jobb oldalára dőlt és süllyedni kezdett. A part már nem volt messze, tudtuk, hogy itt van a közelben, s a katonák a vízbe vetették magukat. A parton ropogva megszólaltak a gépfegyverek. Kiáltások, nyögések, káromkodás… Én jó úszó voltam, s legalább egy katonát meg akartam menteni… Mert ez víz, nem a szárazföld – a sebesült nyomban odavész. Elmerül… Hallom, hogy mellettem valaki felbukkan, majd ismét elsüllyed. Fel és le. Egy alkalmas pillanatban megragadtam… Hideg volt, síkos… Úgy gondoltam, hogy sebesült, a robbanás letépte a ruháját. Merthogy én is ruhátlan voltam… Egy szál fehérneműben maradtam… Koromsötét volt. Köröttem: »Hé-é! Jajjaj!« S káromkodások… Kijutottam vele a partra. Az égbolton ebben a pillanatban rakéta fénye villant, s rádöbbentem, hogy egy nagy, sérült halat cibáltam ki. Méretes volt, ember nagyságú. Beluga… Haldoklott… A földre rogytam mellette, s egy cirkalmasat káromkodtam. Sírva fakadtam szégyenemben… Meg azért is, hogy minden szenved…”

„Próbáltunk kicsúszni a bekerítésből… Bármerre is mentünk – mindenütt németek. Döntöttünk: reggel harccal törünk ki. Úgyis meghalunk, legalább méltó módon tegyük. Harcban. Három lány volt velünk. Éjszaka mindenkihez odabújtak, aki képes volt rá… Persze nem mindenki volt képes. Az idegek, hisz érti. Előfordul… Mindenki a halálra készült…

Csak néhányan menekültünk meg. Kevesen… Legfeljebb ha heten, pedig ötvenen voltunk, legalább ennyit lekaszáltak a német géppuskák… Hálával emlékszem a három lányra. Reggel egyik sem volt az élők között… Soha többé nem találkoztam velük…”

Beszélgetés a cenzorral

– Ki fog egy ilyen könyv után harcolni? Primitív naturalizmusával megalázza a nőket. A hős asszonyokat. Megfosztja őket a hősiességüktől. Közönséges nővé fokozza le őket. Nősténnyé. Pedig ők számunkra szentek.

– A mi hősiességünk steril, nem számol sem a fiziológiával, sem a biológiával. Ezért nem hiszel neki. Pedig nemcsak a lelket tették próbára, de a testet is. A testi burkot.

– Honnét szedi ezeket a gondolatokat? Idegenek. Nem szovjet gondolatok. Gúnyolódik azokon, akik a tömegsírokban nyugszanak. Túl sokat olvasta Remarque-ot… Ez nálunk nem megy. A szovjet nő – nem állat…

*

„Valaki elárult minket… A németek megtudták, hol a partizáncsapat táborhelye. Bekerítették az erdőt, s mindenfelől közeledtek. A legvadabb sűrűben rejtőztünk el, a mocsár mentett meg, ahová a büntetőosztagosok nem mertek bejönni. Az ingovány. A technikát és az embert egyaránt a mélybe, pusztulásba szippantotta. Napokon, heteken át álltunk az állunkig érő vízben. Velünk volt egy rádiós, nemrég szült. A gyerek éhes volt… Szopni akart… Ő maga is éhezett, teje nem volt, a gyerek meg sírt. A büntetőosztagosok a közelben voltak… Kutyákkal… Ha a kutyák meghallják, mind odaveszünk. Az egész csapat, harminc ember… El tudja képzelni?

A parancsnok elhatározásra jut.

Senki nem meri közölni a parancsot az anyával, ám ő maga is sejti. Belenyomja a pólyást a vízbe, és sokáig ott tartja… Már nem sír… Egy hangot sem ad… Kerüljük egymás tekintetét. Az anyáét, mindenkiét…”

„Foglyokat ejtettünk, elvezettük őket a csapathoz… Nem lőttük le őket, túl könnyű halál lett volna a számukra, puskavesszővel összeszurkáltuk, mint valami disznókat, darabokra téptük őket. Én is odamentem, hogy megnézzem… Erre vártam. Sokáig vártam a pillanatot, amikor a szemük a fájdalomtól kigúvad… A pupillájuk…

Mit is tudhat ezekről? Az anyámat meg a kishúgomat a falu közepén elevenen megégették…”

„A háborúból nem emlékszem sem macskákra, sem kutyákra, csak patkányokra. Hatalmasak voltak… Sárgáskék szeműek… Mindenhol ott nyüzsögtek. Amikor sebesülésem után rendbe jöttem, a kórházból visszaküldtek az alakulatomhoz. Sztálingrád alatt álltunk, lövészárkokban. A parancsnok kiadta az utasítást. »Vezessétek a női fedezékbe.« Bemásztam, s az első, amin meglepődtem, az volt, hogy a fedezék üres. Csak fekvőhelyek fenyőágakból, semmi más. Nem figyelmeztettek… Letettem a hátizsákomat és kimentem. Mire visszatértem, nem találtam meg. A holmim nyomtalanul eltűnt, se fésű, se ceruza nem maradt. Kiderült, hogy a patkányok egy szemvillanás alatt mindent felfaltak…

Reggel megmutatták a súlyos sebesültek patkányok rágta kezét…

Egyetlen horrorfilmben sem láttam, ahogy a patkányok a tüzérségi tűz előtt elhagyják a várost. Ez nem Sztálingrádban volt… Már Vjazma alatt… Reggel egy sereg patkány vonult végig a városon, kimenekültek a mezőkre. Érezték a halál fenyegetését. Ezrével vonultak… Feketék, szürkék… Az emberek rémülten bámulták a félelmetes látványt, s a házak falához lapultak. Pontosan akkor, amikor a patkányok eltűntek a szemünk elől, elkezdődött a tüzérségi tűz. Lecsaptak a repülők. A házakból és pincékből csak kő és por maradt…”

„Sztálingrád alatt annyi volt a halott, hogy a lovak már nem féltek tőlük. Rendszerint pedig megriadnak. A ló sohasem tapossa meg a halottat. A saját halottainkat összeszedtük, a németek halottai szanaszét hevertek. Megfagyva. Jéggé dermedve… Sofőr voltam, tüzérségi lőszert szállítottam, s hallottam, hogyan ropogtak koponyáik a kerekek alatt… A csontjaik… S boldog voltam…”

Beszélgetés a cenzorral

– Igen, nagy árat fizettünk a győzelemért, de magának a hősiesség példáit kell keresnie. Százával vannak. Ehelyett a háború mocskát mutatja meg. A szennyét. A győzelmünk magánál rettenetes… Mit akar ezzel?

– Az igazságot.

– Maga azt hiszi, hogy az igazság a való élet. Ami az utcán hever. A lábunk alatt. Magánál az igazság olyan alantas. Hétköznapi. Nem – az az igazság, amiről álmodunk. Amilyenek lenni szeretnénk!

*

„Nyomulunk előre. Az első német települések… Fiatalok vagyunk, erősek. Négy év asszony nélkül. A pincékben bor. Ennivaló. Elkaptuk a német lányokat és… Tízen is végigmentek egyen… Nem volt elég nő, a lakosok elmenekültek a szovjet hadsereg elől, fiatalokat kaptunk el. Még kislányokat… Tizenkét-tizenhárom éveseket… Ha sírtak, vertük őket, vagy valamit a szájukba tömtünk. Jajgattak, fájt, mi meg nevettünk. Fogalmam sincs, hogyan voltam rá képes… Én, egy értelmiségi család gyermeke… De ez is én voltam…

Az egyetlen dolog, amitől féltünk, nehogy a mi lányaink megtudják. Az ápolónők. Előttük szégyelltük magunkat…”

„Bekerítettek… Erdőkben, mocsarakban bolyongtunk… Levelet, fakérget ettünk. Mindenféle gyökereket. Öten voltunk, egyikőnk egészen fiatalka, nemrég sorozták be. Éjjel a szomszédom odasúgja: »A srác élőhalott, úgyis meghal. Érted?…« – »Mit zagyválsz itt nekem?« – »Egy társam mesélte, együtt voltunk táborban: amikor elmenekültek a táborból, szándékosan magukkal vittek egy fiatalabbat… Az emberi hús ehető… Így maradtak életben…«

Nem volt erőm, hogy képen töröljem. Másnap rábukkantunk a partizánokra…”

„A partizánok nappal belovagoltak a faluba. Kicibálták a házból a sztarosztát (az elöljárót) és a fiát. Vasbotokkal verték a fejüket, amíg össze nem estek. Majd a földön fejezték be. Az ablaknál ültem. Mindent láttam… A partizánok között volt a bátyám… Amikor belépett a házunkba és meg akart ölelni: »Húgocskám!« – elsikítottam magam. »Eredj innen! Ne! Gyilkos!« Aztán megnémultam. Egy álló hónapig senkivel nem beszéltem.

A bátyám elesett. Mi lett volna, ha életben marad? Ha hazajött volna…”

„Reggel a büntetőosztagosok felégették a falunkat… Csak azok maradtak meg, akik bemenekültek az erdőbe. Üres kézzel futottak el, még kenyeret sem vittek magukkal. Se tojást, se szalonnát. Éjjel Násztya néni, a szomszédunk verni kezdte a lányát, mert egész éjjel sírt. Mindig betegeskedett… S volt még négy kisfia, azok is egyre enni kértek. Násztya néni elméje elborult: »U-u-u… U-u-u…« Éjjel hallom… Julecska kérlelte: »Mama, ne fojts meg. Többet nem kérek ennivalót. Nem fogok… Nem kérek…«

Reggel már senki nem látta Julecskát.

Násztya néni… Mire hazatértünk, a faluból már csak parázsló zsarátnok maradt… Teljesen felégették. Násztya néni nemsokára felkötötte magát a kertjében egy feketére üszkösödött almafára. Nagyon alacsonyan lógott. A gyerekek körbevették, és enni kértek…”

Beszélgetés a cenzorral

– Ez hazugság! Rágalmazza a harcosainkat, akik fél Európát felszabadították. A partizánjainkat. A mi hős népünket. Nem kell nekünk a maga földhözragadt, kicsinyes történelme, nekünk a nagy kell. A Győzelem története. Maga nem szereti a hőseinket! Nem szereti a mi nagy eszméinket. Marx és Lenin eszméit.

– Nem szeretem a nagy eszméket, igen. Én a kisembert szeretem…

Azok közül, amelyeket
magam húztam ki

„A negyvenegyes esztendő… Bekerítettek. Velünk volt Lunyin politikai tiszt… Felolvasta a parancsot, hogy a szovjet katonák nem adják meg magukat. Köztünk nincsenek hadifoglyok, ahogy Sztálin elvtárs mondta, csak árulók. A legények előkapták a pisztolyaikat… A politikai tiszt rájuk parancsolt: »Ne tegyétek. Éljetek, fiúk, még fiatalok vagytok.« Ő viszont főbe lőtte magát…

Ez pedig már negyvenhárom… A szovjet hadsereg nyomul előre. Belorussziában járnak. Emlékszem egy kisfiúra. Valahonnét a föld alól, egy veremből kirohant elénk, és ezt kiabálta: »Öljétek meg a mamámat… Öljétek meg! Egy németet szeretett…« A szeme kerekre tágult a félelemtől. Egy feketeruhás öregasszony szaladt ki utána. Tetőtől talpig feketében volt. Rohant és hányta a keresztet: »Ne hallgassatok rá, az Úr elvette az eszét…«”

„Behívattak az iskolába… Egy kitelepítésből hazatért tanítónő beszélt velem:

– Át akarom tenni a fiát egy másik osztályba. Az én osztályomban a legjobbak vannak.

– De hisz az én fiamnak csak „ötösei” vannak.

– Ez nem lényeges. Megszállt területen élt.

– Igen, nem volt könnyű a sorunk.

– Nem erre gondolok. Mindenki, aki a megszállás alatt élt… Gyanús…

– Micsoda? Nem értem…

– A fia a németekről mesél társainak. S dadog.

– A félelemtől van. Megverte egy német tiszt, aki a lakásunkban kapott szállást. Elégedetlen volt azzal, ahogy a csizmáját kipucolta.

– Na ugye… maga is elismeri… Az ellenséggel együtt laktak…

– És ki engedte ezt az ellenséget Moszkváig? Ki hagyott magunkra minket a gyerekeinkkel?

Hisztérikus roham fogott el.

Két napig reszkettem, hogy majd feljelent. De a fiamat az osztályban hagyta…”

„Nappal a németektől és a policájoktól féltünk, éjszaka meg a partizánoktól. A partizánok vitték el az utolsó tehenemet, csak a macskánk maradt. A partizánok éhesek, dühösek. Elvitték a tehenemet, én meg megyek utánuk… Vagy tíz kilométert gyalogoltam. Könyörögtem, adjátok vissza. Három éhező gyereket hagytam a kemencén a házban. »Menj innen, anyus – fenyegettek. – Különben lelövünk.«”

„Próbálj találni a háborúban egy derék embert…

A saját vérünket öltük. A kulákok gyermekei hazatértek a száműzetésből. A szüleik elpusztultak, ők a németeket szolgálták. Bosszút álltak. Az egyik a saját házában lőtte agyon az öreg tanítót. A szomszédunkat. Valamikor a kuláktalanításkor feljelentette az apját. Vad kommunista volt.

A németek először feloszlatták a kolhozokat, földet osztottak. Az emberek szabadabban lélegeztek Sztálin után. Robotot fizettünk… Pontosan… Majd tűzhalálra ítéltek minket. A házainkkal együtt… Az állatokat elhajtották, az embereket megégették.

Ó, édes lányom, félek kimondani is… Szörnyű dolgok ezek… A jóság mentett meg, senkinek nem akartam rosszat. Mindenkit sajnáltam…”

„Berlinig jutottam el a sereggel…

Két Dicsőség Renddel és számos kitüntetéssel tértem haza. Három nap után, a negyedik nap, kora reggel anyám felébreszt, amíg a többiek alszanak: »Kislányom, összeállítottam egy kis csomagot. Menj el… Menj… Még két húgod van itthon. Ki veszi majd el őket, ha felnőnek? Mindenki tudja, hogy négy évet voltál a fronton, férfiak között…«

Ne vájkáljon a lelkemben. Írjon arról, amiről a többiek, a kitüntetéseimről…”

„A háború az már csak ilyen. Nem színházi előadás…

Felsorakozott az egység a mezőn, körben álltunk. Középen – Misa K. és Kolja M. – a mi legényeink. Misa bátor felderítő volt, mesterien harmonikázott. Koljánál szebben senki nem énekelt…

Az ítéletet hosszasan olvasták: valahol egy faluban két üveg pálinkát követeltek… megerőszakolták a gazda két lányát… Egy másik faluban egy paraszttól… elvették a kabátját és a varrógépét, amit azonnal el is ittak, a szomszédoknál…

Főbelövésre ítélték őket… Az ítélet végleges, fellebbezésnek helye nincs.

Ki hajtja végre? A csapat néma… Ki? Hallgatunk… A parancsnok hajtotta végre maga…”

„Géppuskakezelő voltam. Hány embert megöltem…

A háború után sokáig nem mertem szülni. Csak akkor szántam rá magam, mikorra megnyugodtam. Hét évbe telt…

Ám mind a mai napig nem tudtam megbocsátani. S nem is fogok… Örültem, ha fogoly németeket láttam. Örültem, hogy milyen szánalmasan néznek ki: a lábukat csizma helyett kapcába bugyolálták, a fejüket is kapcába tekerték… Átvezették őket a falun, ők meg könyörögtek: »Mama, kenyeret… Adj kenyeret…« Meglepett, hogy a parasztok kijöttek a házukból, és adtak nekik – ki egy szelet kenyeret, ki pár szem krumplit… A gyerekek meg rohantak a menetoszlop után, s kövekkel hajigálták őket… Az asszonyok sírtak…

Úgy érzem, két életet éltem: egy férfit és egy nőit…”

„A háború után… Az emberélet mit sem ért. Csak egy példa… Hazafelé utazok a buszon, s hirtelen kiabálást hallok: »Fogják meg! Tolvaj! Fogják meg! A táskám…« A busz megállt… Összefutott a tömeg. Egy fiatal tiszt kivonszol az utcára egy kisfiút, kezét a térdére fekteti és – bumm! Eltöri. Aztán visszaugrik a buszra… Mi meg utazunk tovább… Senki nem kelt a fiú védelmére, nem hívott rendőrt. Sem orvost. A tiszt melle roskadozott a kitüntetésektől… Amikor leszálltam, leugrott és a kezét nyújtotta: »Hadd segítsek, hölgyem…« Olyan gáláns volt…

Ez most ötlött fel bennem. Akkortájt még valamennyien katonák voltunk, a háborús idő törvényei szerint éltünk. Azok talán emberségesek voltak?”

„Visszajött a Vörös Hadsereg…

Megengedték, hogy kiássuk a sírokat, megkeressük, hol lőtték agyon a rokonainkat. Régi szokás szerint a halál közelében fehérbe kell öltözni – fehér kendőbe, ingbe. Életem utolsó percéig emlékezni fogok erre! Az emberek hímzett fehér kendővel mentek… Talpig fehérbe öltöztek… Honnét vették?

Csak ástunk… Ki mit talált, mire ismert rá, azt vitte magával. Volt, ki egy kezet talicskán, más kocsin egy fejet… Az ember sokáig nem marad egyben a sírban, a testek összekeveredtek. Agyaggal, homokkal.

A nővéremet nem találtam meg, ám úgy tűnt, hogy az egyik kendőfoszlány az övé, olyan ismerős volt… A nagyapa is ezt mondta – vigyük, lesz mit eltemetni. Ezt a kis kendődarabot tettük bele a koporsóba…

Apánkról értesítés jött, »nyomtalanul eltűnt«. Másoknak azt írták, hogy elesett, minket anyámmal a falusi tanácsban azonban megrémisztettek: »nektek semmilyen segély nem jár. Lehet, hogy jólétben éldegél egy német frauval. A nép ellensége.«

Hruscsov alatt kezdtem keresni az apámat. Negyven éven keresztül kerestem. Gorbacsov idején kaptam választ: »A nyilvántartásokban nem szerepel…« Ám jelentkezett egyik bajtársa, s tőle megtudtam, hogy hősi halált halt. Mogiljovnál gránáttal a kezében egy harckocsi alá vetette magát…

Kár, hogy édesanyám nem élte meg ezt. Megbélyegezve halt meg, mint a nép ellenségének felesége. Egy árulóé. S olyan, mint ő, sok volt. Nem érték meg, mire kiderült az igazság. A levéllel elmentem anyám sírjához. Elolvastam neki…”

„Sokan bíztunk a jövőben…

Azt gondoltuk, hogy a háború után minden megváltozik… Sztálin megbízik a népében. De véget sem ért a háború, a szerelvények már indultak is Magadan felé. A győztesekkel a vagonokban… Letartóztatták azokat, akik fogságban voltak, akik túlélték a német táborokat, akiket munkára hurcoltak a németek – mindenkit, aki látta Európát. S elmesélhette, hogyan él ott a nép. Kommunisták nélkül. Milyen házakban, meg milyenek az utak. Hogy sehol nincsenek kolhozok…

A Győzelem után mindenki elhallgatott. Hallgattak és féltek, mint a háború előtt…”

„Történelemtanár vagyok… Ha emlékezetem nem csal, ez idő alatt háromszor írták át a történelemkönyvet. Három különböző könyvből tanítottam a gyerekeket…

Minket kérdezzenek, amíg élünk. De nélkülünk ne írják át. Kérdezzenek…

Tudja, milyen nehéz megölni egy embert? Illegalitásban voltam. Fél év múlva kaptam egy feladatot – vetessem fel magamat pincérnek a tiszti étkezdébe… Fiatal voltam és szép… Felvettek. Mérget kellett szórnom a leveses üstbe, s még aznap át kellett szöknöm a partizánokhoz. Csakhogy én már megszoktam őket, ellenségek, de minden nap látod őket, meg hallod, ahogy mondják: »Danke schön… Danke schön…« Nem könnyű… Nem könnyű gyilkolni… Gyilkolni szörnyűbb, mint meghalni…

Egész életemben történelmet tanítottam… És sohasem tudtam, hogyan meséljem el ezt. Hogyan találjak hozzá szavakat…”

Nekem is megvolt a magam háborúja… Hosszú utat jártam végig hősnőimmel. S miként ők, sokáig én sem hittem, hogy Győzelmünknek két arca van – az egyik gyönyörű, a másik rettenetes, csupa seb – nézni is rossz. „A kézitusában, miközben végzel az ellenfeleddel, a szemébe nézel. Ez más, mint bombákat szórni, vagy lőni a lövészárokból.” – Így mesélték.

Hallgatni valakit, hogyan gyilkolt és haldoklott, ugyanolyan, mint a szemébe nézni… … …

Felelős kiadó Szász Zsolt
A Helikon Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán
Szerkesztő Bazsó Márton
Olvasószerkesztő Rusznák György
Borítóterv Szabó Levente
Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

ISBN 978-963-227-796-7

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License