GYÖRGY PÉTER

AZ ISMERETLEN NYELV

A HATALOM SZÍNREVITELE

– részlet –

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© György Péter, 2016

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő Szegő János
A szöveget gondozta Balogh Emerencia
A borító Kende János fotóinak
felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3425 5

Fanninak és Sámuelnek

I. Bevezetés

„Kifejezni, hogy nincs mit kifejezni, nincs mivel kifejezni, nincs miből kifejezni, nincs kifejezőerő, nincs kifejezési vágy, még ha van is kifejezési késztetés.”

Samuel Beckett–Georges Duthuit: Három párbeszéd három festőről (Török Gábor fordítása)1

„Aztán beismerő vallomásokat csikartak ki belőlük általuk el nem követett bűncselekményekről, a nép ellenségeivé nyilvánították őket, és elszigetelték attól az élettől, amelyet felépítettek és védelmeztek a harcokban!”

Vaszilij Grosszman: Panta rhei, 1961 (Enyedy György fordítása)2

„Haladjunk az absztrakttól a konkrét felé. A majom minden eddigi rendezvényen a szükségszerűség birodalmában élt. Eljött már az ideje, hogy a szabadság birodalmába ugorjon. Tettessük magunkat egy kicsit normálisoknak. Az őrültekházában is gyakran játsszák ezt. Egy pillanatra elnézek, és mire megfordulok, már viszik is azt, aki azt mondta, hogy tettessük, mert mi nem akarunk senkit se becsapni, mi tényleg normálisak vagyunk. Másodszorra azt viszik el, aki nem tetteti. Végül azoknak kell elhagyniok a termet, akik még mindig azt hiszik, hogy eljött az őrültek, a normálisok és a szimulánsok ideje, akik nem őszintén tettetik, hogy ők álszimulánsok.”

Lux László: Feszfaju történetei, I, 1954

Mint amikor valaki belép egy múzeumba, és a tárlók üvegén át régi idők tárgyainak nyomait szemléli. Egy évezredek óta halott, örökre fiatal lány testének földi maradékait, egy több mint hetven éve kivégzett férfi kardját, szemüvegét, átlőtt egyenruháját. Megáll egy nyugati nagyváros világhírű múzeumában, egy ismeretlen szobrász által készített dombormű előtt, amely egy dél-európai város templomának oldalát díszítette, ragyogó napsütésben több ezer éven át, s mintegy kétszáz éve került el onnan. Ebben a könyvben olyan szövegek várnak olvasóikra, amelyek egy részét élőszóban, drámai nyilvánosság előtt elhangzott mondatok nyomán jegyezték le, másikát önmagának, szerelmének, pár barátjának írta néhány ma sem közismert ember. Különféle átiratok ezek tehát. Leletmentés és értelmezés, ami alant következik, úgy, mint egy múzeumban szokás: a nyilvánosság elé tett tárgyakkal, tehát a nyomdára bízott szövegekkel. Ezek a szövegek, egy kivételével, hosszú évtizedeken át kéz- vagy gépiratban vártak valamire, ha egy ilyesfajta mondatnak ebben az esetben van értelme. Pesti és budai lakásokban, levéltárakban, s most végre elolvassák őket. Mint amikor egy múzeumi raktárban lévő tárgy átkerül egy kiállításra, végre kiderül, hogy mit is jelent, mikor gondosan kiválasztott tárgyak szomszédságban, megvilágítva, címmel, keletkezési adatokkal ellátva tekinthető meg. Akkor lesz látható, hogy kismester alkotása vagy remekmű-e, fontos dokumentum, analóg példa, kortünet-e csupán. Tárgyak, szövegek, fényképek, egyaránt a használat által léteznek.

„A »mi múltunk« egyszerűen: a múlt. Mások múltjáról sem abban az értelemben beszélünk, hogy »a múlt számukra« valamilyen más – saját, külön – történelem volna, inkább arra gondolunk, hogy nekik is megvannak a saját elképzeléseik a múltról. Csak a múlt létezik, nincs »múlt valaki számára«, és csak a történelem-mint-tudomány álláspontjáról tekinthetünk úgy magunkra, mint akinek múltja van. Amit Verstehennek nevezünk, az végtére is megértés, nem tudás. A tudás azt is magában foglalja, hogy amit tudunk, az igaz, a megértés viszont semmit nem foglal magában annak igazságára vagy hamisságára vonatkozóan, amit megértettünk. A megértés, ha sikerül elérni, lehetővé teszi, hogy belépjünk valaki másnak a világába, mégpedig abban az értelemben, hogy hozzáférhetővé válnak azok az elképzelések, amelyekre az ő világa épül.”3

Mindez érvényes az utóbb kommunizmusnak hívott államszocializmus történetére és utóéletére is. Ez a múlt is számtalan, a történelmi tapasztalat áthagyományozhatóságával kapcsolatos kérdést vet fel, amelyet ez a könyv nyilván csak szerény részben tekinthet át, s talán oldhat meg.4 Az ötvenes–hatvanas években felnőtt nemzedékek a régmúltban, egy mára lezárult történeti korszakban éltek. A korszakot értelmezői, kritikai kommentárokkal kísért dokumentumok közlésével idézem fel. Az új nyelv használati módjai közül kettőt mutatok be: 1945 és 1965 között keletkezett magánjellegű dokumentumokat, valamint két, 1950–1951-ben rendezett nyilvános eseményen elhangzottakat gyorsírással rögzített jegyzőkönyvek gépiratainak egyes részeit.

A kommunisták magyarul ismeretlen nyelven5 írtak és beszéltek – magyarul. 1945-ben a társadalom nagy része számára értelmezhetetlen módon használták anyanyelvünket, ugyanakkor az sokaknak fenyegetően (keveseknek ígéretesen) közérthető is volt. A politikai élet centrumába került kommunisták értelemszerűen egyszerre követték a sztálinizmus gyakorlatát és a marxizmus filozófiai normarendszerét, retorikáját. Mint minden radikális tapasztalatváltozás,6 ez is a történelem azonnali átírásához vezetett. Azonban a kortársak számára addig magától értetődő, átjárható hallgatólagos tudások szerződéses rendszerének felbomlását nem a kommunisták okozták: ők mindössze, mélyen érthetően, kihasználták azt. A szavak részben elveszítették jelentésüket, részben újakat nyertek.7 Ez a nyelvi fordulat nem volt mentes a nehézségektől. A folyamatos nyilvános rituális viták alkalmával az anyanyelvükön beszélők egy része vagy tényleg nem értette, vagy nem volt hajlandó érteni, tehát úgy tett, mintha nem értené az ideológiai nyelvet. De tény, hogy számos emberrel megtörtént, hogy az anyanyelvük hirtelen ismeretlen lett, ami az otthonosság és idegenség közti addig ismeretlen viszonyrendszert jelentett. A marxizmus retorikája, univerzalizmusa, elvont nagy elmélete – a politikai hatalomgyakorlás lehetőségétől, a Horthy-korszak ideológiai kánonjától, uralmi elitjétől távol eső radikális kisebbség, a szociáldemokrata párt marginális kultúrájának8 részeként – rég ismerős volt a párt filozófiai és politikai elmélettel foglalkozó értelmiségi közege számára. A kortárs munkásmozgalom, az oppozíció antisztálinista elméletei, kurrens vitái, kulturális összefüggései pár tucat embert ha érdekeltek és érintettek, azaz a sztálinizmus kritikáját is jelentő kortárs emigráns orosz, illetve nyugati marxizmust pár száz ember ismerte és értette a két háború közti Magyarországon.9 A marginális szociáldemokrata hagyományban a marxizmus esztétikai és tudományos kérdés volt, 1945-ben viszont a közvetlen beavatkozást ígérő, azzal fenyegető politikai valóság alapja lett. A megvalósíthatóságra váró jövő bizonyosságának ígérete, azaz a történelemfilozófiai vizsgálódások és a közvetlen társadalmi változások kikényszerítése a marxizmus lényegéhez tartozott. „Ez a »most« az a döntő »pillanat«, mely – Kierkegaard kifejezését használva – minden értelemmel bíró történelmet kettéhasít, csakhogy már nem egy pogány »Krisztus előtt«-re és egy keresztény »Krisztus után«-ra, hanem – nem kevésbé radikálisan – egy »előtörténetre« és az eljövendő történelemre. A proletariátus diktatúrája az előtörténet antagonizmusain át a szükségszerűség birodalmából a szabadságéba vezetett.”10 Mintegy fél évszázaddal később, 2003-ban a kommunista eszkatológiával kapcsolatban a tel-avivi Igal Halfin így fogalmazott: „A jövőcentrikus kommunista eszkatologikus beállítottság szerint a létező emberiség önmagában nem értékes, csak nyersanyag, amiből létre kell hozni az esztétikailag tökéletes embert.”11 Ráadásul a marxizmus és a sztálinizmus között mindössze utólag húzhatunk egy átjárhatatlan falat: azonban a kortársak szemében, a magyar társadalom gyakorlatában mindez másképp volt. 1945-ben Sztálin világháborús gaz- és hőstettei egyaránt elválaszthatatlanok voltak saját kultuszától, a győztes hadvezér karizmájától, akinek világpolitikai szerepét a Nyugat éppúgy ismerte, mint amilyen kétségek között, de elismerte, és aki valóban a történelemfilozófiai víziók kikényszerítéséhez szükséges szemiotikai kultúra megteremtésének zsenije volt – milliók igenlésére, illetve rémületére és végzetére. És ez a feloldhatatlan ellentmondás az 1945-ös évtől a magyar társadalom realitása is volt.

Sztálin kultusza, mint minden modern diktátoré, már nem egyszerűen az isteni hatalom képviselőjének, az uralkodónak járó tisztelet volt, hanem a megkérdőjelezhetetlen szuverenitás kivívásán és fenntartásán alapuló, valójában instabil, állandó megújulásra kényszerülő ideológiai tan és intézményes kulturális rendszer. Sztálin folyamatosan hangsúlyozta a „kollektív vezetés” (kollektivnoje rukovodsztvo) jelentőségét, és személyi kultusza is ennek megfelelően alakult ki: ő maga csupán a messianisztikus intézményt, a Pártot képviselte, azzal volt azonos, tettei kétségbevonása a világtörténelmi szükségszerűségeket felismerő politikai meggyőződés, a kommunista uralom lényegének kétségbevonását jelentette.12

Az ismeretlen nyelv új korszakba, ismeretlen terekbe, idegen világokba vitt mindenkit. És közben a hatalom színrevitelének ismétlődő ünnepei, a testi együttlét ritualizált napjai folyamatosan sodorták bele a hívőket, hitetleneket, mind a kortársakat az ismeretlen nyelv használatába: szerelmi és politikai önvallomásokat tettek ezen a nyelven, és nem látták már a különbségeket.

1945-ben a Szovjetunióban, az emigrációban töltött éveikről nem pusztán óvatosságból, de szükségképp hallgató vezetőikkel „az élen” a kommunisták a politikai hatalom közvetlen közelében voltak, s már a fordulat éve előtt is úgy viselkedtek, mintha annak teljes egészében birtokában lennének. Ebben az új kontextusban pedig radikálisan mást jelentettek ugyanazok a mondatok. Miközben Marx nyelve, mint azt Maurice Blanchot a Marx három beszédmódja című 1968-as manifesztumában példás tömörséggel és élességgel összefoglalta, önmagában véve is komoly tehertétel volt a kívülálló, ám a baloldallal szimpatizáló értelmiségnek: „[Marx] második beszédmódja politikus: tömör és direkt, több mint tömör és több mint direkt, mert minden beszédmódot rövidre zár. Immár nem értelmet hordoz, hanem felszólítást, erőszakot, készséget a szakításra. Tulajdonképpen nem mond semmit, hanem csak annak sürgetése, amit egy türelmetlen és mindig mértéktelen követelmény jegyében bejelent, mivelhogy egyetlen mértéke a mértéktelenség: így harcra szólít fel, mi több (erről igyekszünk megfeledkezni), »forradalmi terrort« feltételez, »permanens forradalmat« javasol, s a forradalmat soha nem mint beérett szükségszerűséget [nécessité à terme], hanem mint fenyegető közelséget jellemzi, mert a forradalom jellemzője az, hogy nem tűr haladékot, ha megnyitja és átszeli az időt, mindig jelen lévő követelésként kel életre.”13

1945 után többé már Magyarországon sem volt elválasztható egyetlen pillanatra sem a marxizmus mindattól, amire a sztálinista kommunisták használták. Jobban megérthetjük, miről is van szó, ha felidézzük az egykor Bahtyin köréhez tartozó Vlagyimir Nyikojavics Turbin alakját és gondolatait:14 „1991-es esszéjében a néhai Vlagyimir Turbin találó megjegyzéseket tesz a régi rendszer nyelvhasználatáról. »A totalitarizmus rendkívül izgalmas filológiai problémát vet fel, szótörténeti szempontból ez egy igen különös időszak – írja. – Tanulmányozásakor a nyelvészet mellett óhatatlanul foglalkoznunk kell a poétikával csakúgy, mint a hétköznapi beszédműfajokkal. De facto mindössze három egymást kiegészítő, időnként egymással különös átfedésben lévő műfaj – a hivatalos jelentés [doklad], a tárca és a dal – volt használatos; a szokványos dokladok mondanivalója népszerű mozgalmi dalokban élt tovább, melyek olykor pusztán a jelentésekben megfogalmazott állításokat visszhangozták. […] A Forradalom kezdete óta nem ugyanazt a nyelvet beszélte az államhatalom és az egyszerű nép. Elég belelapozni bármelyik Pravdába, hogy lássuk: miként falja fel az élő emberi beszédet a hivatalos közlemények, mikro-dokladok tájékoztatási célzatú nyelvhasználata, hogyan emészti fel, morzsolja szét az utópia a realitást […]. Az ember egyszer csak azon kapja magát, hogy már nem az utópiát látja elrugaszkodottnak […] Nemcsak másfajta gondolatokról, hanem különféle gondolkodásmódokról, eltérő nyelvezetről van itt szó.« Turbin a patologikus logofóbiát, a szavaktól való rettegést a »személyi kultusz egyik ismertetőjegyének« tartja. Emiatt kellett szerinte óriási energiákat fektetni már 1926-ban abba, hogy a büntető törvénykönyv 58. paragrafusában meghatározzák, mit jelent a »szovjetellenes izgatás«. E félelem kordában tartása végett kellett olyan buzgón felépíteni az új állam »nyelvi erődítményét«. »A hatalom nyelvi-metafizikai célja kétségkívül az volt, hogy egyfajta szellemi aurát teremtsen, egy láthatatlan, ám megingathatatlan falat emeljen maga köré, mely nem pusztán szótéglákból áll, hanem teljes nyelvi tömbökből, sajátos monolitokból épül fel.« Turbin, aki maga is Kityezs-lakó és -túlélő volt, vonzódott az olyan biztonságot nyújtó menedékekhez, ahol a hétköznapi beszédműfajok kisajátítása vagy kiürítése esetén meghúzhatja magát az ember. Eszmefuttatása oda lyukad ki, hogy Sztálin minden erőfeszítése ellenére »a nyelv nem engedelmeskedett a leegyszerűsítését célzó utasításoknak: megmaradt a kéthangúság, sőt még a soknyelvűség is. Valaki valahol mindig elejt egy káromkodást, kimond valami merész igazságot, pimasz történeteket vet papírra, naplót ír« […]. Ilyen formákat ölt a hétköznapi nyelv egy olyan forradalom közepette, amely titokzatos küldetése beteljesítéseként tökéletesen átalakított világképet ígért végeredmény gyanánt, olyan új életet, amelyikben egyszerre merőben megváltoznak a »hétköznapok« a közönséges ember számára. De vajon lehetséges-e »forradalmasítani« a nyelvet? Lehet-e utasítani? Parancsszóra leállítani, majd újraindítani? És ha merőben új nyelv születik, vajon új (jobb, tisztább, hatékonyabb) gondolatokat is hoz majd magával? A dialektikus materializmus mintha bízott volna ennek az eshetőségében. Az 1920-as évek elején az a kérdés foglalkoztatta a magukra valamit adó bolsevikokat, hogyan alakíthatnának ki egy olyan közös, ideológiailag korszerű nyelvet, amelyik nemcsak a rombolásra jó – ez a polgárháború éveiben volt a fő feladata a forradalmi tömegeknek –, hanem az építkezésre is. A feladat azonban ördögien nehéznek bizonyult, a nyelv teremtése, létrejötte ugyanis Turbin szerint ravaszul organikus folyamat, amelyik nem tűri meg a tervezést, a nyelv ott kel életre, ahol a legkevésbé számítunk rá. Újra és újra megnyirbálhatják, csírájában elfojthatják, de azt nem tudják elérni, hogy rendelésre megszülessen.”

A marxizmus, a kommunizmus nyelve 1945 után Magyarországon is elkerülhetetlenül a mindennapi élet tapasztalata lett – egyre nagyobb tömegek számára. Ilyen léptékű és ilyen rövid idő alatt végrehajtott, számos médiumra kiterjedő, radikálisan centralizált nyelvváltásra a modern – értsd a Gutenberg-galaxisban élő – Magyarország történetében addig nem volt példa. A Magyar Dolgozók Pártja (MDP) ugyanis a kezdetektől fogva mindent elkövetett, hogy centralizálja, államosítsa az írott és a beszélt nyelvet egyaránt, uralja a nyilvánosság eltérő tereiben használt retorikákat, s ez nem pusztán diktatórikus cenzúrát, hanem nyelvfilozófiai és politikai megfontolások elválaszthatatlan gyakorlatát is jelentette. A cenzúra csupán tematikai tilalmakat jelentett, ám a hatalom megszerzésének lényege a nyelvváltás kierőszakolásában állt. Drámai erővel hatott, ahogyan az MDP politikusai a sztálinista marxizmus nyelvét magától értetődően közérthető, uralkodó retorikának tekintették, és akként is használták. Nemcsak híveiktől, hanem a (mégoly vulgáris, létező) filozófiai hagyományon kívül állóktól is elvárták, hogy azt ne csupán értsék, hanem anyanyelvükként beszéljék is. „Mi, a népi köztársaságok demokratái, tanultunk az 1848-as forradalom eseményeiből, amikor Hitler rablóháborújának legsötétebb éveiben Kossuth hagyományainak megfelelően újra felvetettük hazánk függetlenségének és talpra állításának érdekében a nemzeti összefogás kérdését. A nemzeti összefogásban döntő szerep jutott annak az 1848-as leggyengébb osztálynak, a közben nagyra nőtt ipari munkásságnak, mely központi helyzeténél, szervezettségénél és politikai iskolázottságánál fogva meg tudott felelni a reá háruló történelmi feladatoknak. A munkás–paraszt összefogás most már megvalósulhatott, s a parasztság végre megkapta az ipari munkásság segítségével azt a földet, melytől 1849-ben, a forradalom bukásával elütötték. Az 1945-ös földosztás ténye minden szónál ékesebben bizonyítja, hogy a népi demokrácia nemcsak örököse, de tovább folytatása és befejezése mindannak, amit ’48 hősei, Kossuth, Petőfi, Táncsics célul tűztek ki.”15 Rákosi Mátyás beszédében nem az volt elsősorban a megrázó, hogy a sztálinista kommunizmust az 1848-as eszmék magától értetődő örökösének állította be – a genealógiai kisajátítás, a múlt igénybevétele minden politikai pártnak magától értetődő eszköze. Ami ebben az 1948. március 15-én elhangzott ünnepi beszédben igazán figyelemreméltó, az a politikai beszéd retorizáltságának minimalizálása, a marxizmus, illetve a leninizmus folyamatos tanítói érvelési kényszerének evidenciája, a csillapíthatatlan magyarázat dühe, a marxista terminológia nyilvánvalóan tudatosan reflektálatlan használata. A kommunisták által elvi magátólértetődőséggel használt ismeretlen nyelv riasztó komorságra és komolyságra vallott, és félreérthetetlen szimptómája, előjele volt annak, ami aztán tényleg megtörtént. A társadalmi valóságnak az utópikus küldetés nevében és annak megfelelően történő lecserélése pontosan megmutatta, hogy szó szerint és magától értetődően igaz Ludwig Wittgenstein nyelvfilozófiai alaptétele: „Nyelvem határai világom határai.” Az ismeretlen és az anyanyelv az adott pillanatban tehát egybeesett, a politikai hatalom nyelvi forradalma szinte követhetetlen gyorsasággal kezdte meg hódító karrierjét, minthogy a két háború közti Magyarország jobboldali, parlamenti politikai elitjei elvesztették képességüket az aktuális nyilvános diskurzusok uralására. Jól érzékelteti a zavart például Tildy Zoltán 1946-os, első köztársasági elnöki beszéde: olyan ember szólt ekkor a Nemzetgyűléshez, aki megszavazta a zsidótörvényeket, s hiába választották meg egyhangúlag: a folyamatosság kísértete meghatározta a beszélő lehetőségeit, szemben a Rákosi kihasználta tabula rasával. Ő azt használta a történelmi példatárból, amire szüksége volt, Tildy a megtagadandó múlthoz is tartozott. „Az eddig annyira termékeny belső nemzeti egyetértésért, a gyógyulásért és felemelkedésért, a súlyos küzdelmet folytató magyar népért és a nemzet jövőjéért akarok munkálkodni, a nemzet jobb és boldogabb jövőjéért, amelyben ma minden nyomorúságunk és szenvedésünk ellenére is törhetetlenül bízom. Tények szólanak a nemzet életakarata mellett: parasztok kint a földeken, munkások üzemekben, bányák mélyén, polgári rétegek, a szellem emberei dolgoznak az ország újjáépítésén. Ez az életakarat át fogja törni a nehéz akadályokat, át fog vinni bennünket a még előttünk álló nehéz időkön, és biztosítani fogja a jövendőt. A nemzetgyűlés választása számomra a legsúlyosabb és legszebb köteleztetés: dolgozni a jövőért, és dolgozni a jövő érdekében dolgozókért.” Mindez persze direkt hatalmi kérdés is volt: 1946-ban Rajk belügyminiszterként „antiszemita és fasiszta hangulatkeltésre alkalmas volta miatt” rövidebb-hosszabb időre betiltotta például a Vásárhelyi Független Ujságot, majd a Miskolci Hírlapot.16

Így történt, hogy a diktatórikus sürgetés, az eszkatologikus türelmetlenség nem a marginális értelmiségi szubkultúrák avantgárd stílusa volt többé, hanem az új világ autentikus közbeszédének alapja. A sztálinizmus nyelve, azaz politikai kultúrája Magyarországon sosem hallott normákat jelentett, a diktatúra működésének, az addig elképzelhetetlen módszerek megértésének kényszerét követelte: igazság és hazugság között mindaddig elgondolhatatlan mélységű és ugyanakkor nyíltan agresszív mondattani szerződéseket, a belső meggyőződés követelményét, annak reprezentációjával kapcsolatos elvárásokat. „…a totális nyelv, vagy ahogyan Orwell nevezi, a »Newspeak«, az erőszak és a rettegés jól adagolt dinamikájának segítségével ellenállhatatlanul behatol az ember tudatába, és őt magát lassacskán kirekeszti onnan, kirekeszti a saját belső életéből.”17 A mindennapi élet – a politikai filozófiától a slágerek nyelvéig18 – egyaránt politikai dimenziókba foglalt, uralom meghatározta kerete teljesen átalakult, a mikrohatalmi normarendszerek csapdái tűntek fel: az elkötelezettség nélküli, a semlegesség normáit követő kultúra nem létezett többé. A kommunisták tehát egy mélyen ideológiai társadalmat építettek, amelyben némely szavak „tekintélyelvű szóként és belülről meggyőző szóként” léptek fel.19 „A tekintélyelvű szó (a vallási, politikai, a morális szó, az apa szava, a felnőttek, a tanárok stb. szava) a tudat számára híján van bármiféle belülről fakadó meggyőző erőnek, míg a belülről meggyőző szó nélkülöz bármiféle autoritást, ezt a szót nem támogatja semmiféle tekintély, gyakran egyáltalán nem részesül szociális elismerésben (a közvélemény, a hivatalos tudomány, a kritika elismerésében), sőt olykor nem is legális. Az ideológiai szó e két kategóriája között dúló harc és dialogikus viszony rendszerint meghatározza az individuális ideológiai tudat történetét.”20 Azaz a küzdelem lényege – a nemzetiszocializmustól alapvetően eltérő módon – nem az ellenfél egyszerű legyőzésében, hanem a meggyőzésének bármilyen eszközzel történő kikényszerítésében állt. Ebből következett mind a vallomások szerepe, illetve azok nyilvánossága: tehát a folyamatos és kényszeres színrevitel politikája. Minden vallomás annyit ért, amennyit a belső meggyőződés. A kérdés az volt, mit jelentett a belső meggyőződés elve a nácizmus eltűnése után a nyugati országokban, s mit a kommunizmust építőkben. „Ez azt jelenti, hogy a belső meggyőződés elve révén a klasszikus bizonyítékok oly nevetséges aritmetikai-skolasztikus rendjéről áttértünk a feltételezett univerzális szubjektum számára való igazság tiszteletre méltó és anonim rendjére.”21

A kérdés az tehát, hogy az igazság nem jelentett-e radikálisan mást a Fal két oldalán. A Foucault által rekonstruált – az igazságszolgáltatás gyakorlatával összefüggő – fogalomhasználat kantiánus normái akkor is érzékelhetők, ha a francia filozófust jobban érdekelte egy eszmerendszer történeti működése, mint egy nagy és koherens filozófiai elmélet absztrakt önazonossága. De a belső meggyőződés elve valóban elválaszthatatlan az identitás alapjaitól; a hazugsággal való elszámolás nem pusztán politikai, nem lelkiismereti, hanem sorseseményként átélhető kérdés. A hazugság intencionalitása elfogadható a politikai túlélés eszközeként, de attól az még a sorsot – némán, kísértetiesen – alakító tényező marad. A kommunista antropológia, a Párt lényegét megértett psziché hermeneutikája ennél tényleg sokkal többet akart, nem érte be a pragmatikus kooperációval, ellenben a Párt előtti feltétlen őszinteség vált a belső meggyőződés bizonyítékává, a Pártnak való megfelelés lett az önazonosság alapja is. A belső meggyőződés elvéből fakadó, feltétlen önvallomás erejébe vetett bizalom katarzisa, amelynek kihasználásában a kommunistáknál jobban politikai mozgalom még nem jeleskedett. Régi, kora középkori hagyomány az, amelynek politikai kontextusa alapvetően megváltozott a kommunizmus szemantikai erőterében. „…Nyugat-Európában […] a vallomás lett az igazság előállításának lehető legfontosabbnak tartott technikája. Ettől fogva valóságos vallomástevő társadalom lettünk. És a vallomásnak igen messzemenőek a következményei: e következmények érezhetők az igazságszolgáltatásban, az orvostudományban, a pedagógiában, a családi viszonyokban, a szerelmi kapcsolatokban, a hétköznapok világában és a legünnepélyesebb szertartásokban; bevalljuk, milyen bűnt, milyen vétséget követtünk el, bevalljuk a múltunkat, azt, hogy mit álmodtunk, és milyen volt a gyermekkorunk; hogy milyen betegségben szenvedünk, és milyen egyéb bajaink vannak; és azon igyekszünk, hogy a lehető legszabatosabban foglaljuk szavakba mindazt, amit a lehető legnehezebb szavakba foglalni; vallunk nyilvánosan és vallunk a magánéletben, vallunk a szüleinknek és vallunk a tanárainknak, az orvosoknak, a szeretteinknek; és vallunk magunknak is, kéjes gyönyörűséggel és kínzó fájdalommal, bevalljuk magunknak, amit senki másnak nem merünk elmondani, hogy azután könyv szülessék belőle. Vallunk önszántunkból, és vallunk kényszer hatására. És ha a vallomás nem spontán, ha nem kényszerít rá minket valami benső parancs, akkor kicsikarják belőlünk; a lélek legrejtettebb zugaiban is felkutatják a titkot, valósággal kitépik a testből. A kínvallatás már a középkortól fogva sötét árnyként követi a vallomást, és erőt ad neki, amikor az a legszívesebben elrejtőzne: két fekete ikertestvér. Akár a legvédtelenebb gyöngédségnek, a legvéresebb hatalomnak is szüksége van gyónásra. Vallomástevő állat – íme, ez lett a nyugat-európai emberből.”22 A sztálinizmus idején ugyan magától értetődően használták a vallomás kicsikarásához szükséges eszközök bármelyikét, de végül a vallomástevő elvtársi kooperációjára számítottak, mert azt követelték ki. Nyugati szemmel ennek a marxista melodrámának – az egyidejű önkritikának, vallomásnak, elvtársi közösséghez tartozásnak – az archetípusát jelentette a Buharin-per, amely Arthur Koestler Sötétség délben című művének forrásául szolgált. A Párt kedvencének és eszének vallomása nem pusztán az őszinteség, a bűnösség felismerésének látszatát keltette, hanem a komoly rendezői, dramaturgiai képességekkel, a párbeszédek mesteri alakításának technikájával rendelkező ügyész, Visinszkij által irányított esemény súlyát is megadta: mert a koncepciós perek igazi politikai jelentőségét épp a hazugságok, hamis vádak elfogadásának, átélésének drámája, katarzisa hozta el. Mint arra a kortárs német történész, Jochen Hellbeck is rámutat,23 Buharin viselkedését messze nem csak taktikai kényszerekkel magyarázhatjuk, s részvétele a perben az általa is osztott koncepció: „a történelem ítélőszéke” előtti megfelelés logikáját követte. Buharint már a Pártból való, ugyancsak nyilvános gyűlésen történő kizárása után letartóztatták, s ő, a halálos ítéletben bizonyos lévén, december 7-én személyes búcsúlevélben fordult Sztálinhoz, akit régi ismerőseként, egykori barátjaként, Joszif Visszarionovicsként, illetve illegális mozgalombeli nevén, Kobaként szólított meg. „Az isten szerelmére, ne gondold, hogy szemrehányásokkal akarlak itt illetni, eszem ágában sincs. Nem most jöttem a világra. Pontosan tudom, hogy minden mögött ott vannak a nagyszerű tervek, a nagyszerű gondolatok és nagyszerű érdekek, és tudom, milyen szánalmas volna a személyemet illető kérdést egy lapon emlegetni az egyetemes-történelmi felelősséggel, mely mindenekelőtt a te válladon nyugszik.”24

A Szovjetunióban évtizedek óta ismert kulturális rendszer uralkodó normává vált Magyarországon: Sztálin óvó tekintete a magyarokra is kiterjedt. Viktor Ivanovics Govorkov 1940-es, poszterként használt, milliók számára ismert festményén, az éjjeli lámpa fényénél mártogatós tollal író Sztálin látható – a háttérben a Kreml tornyán világító vörös csillaggal. „О каждом из нас заботится Сталин в Кремле” – „Mindannyiunkra figyel Sztálin a Kremlben” – 1945 után mi, magyarok is beletartoztunk a többes szám első személybe. Ekkor történt meg mifelénk is, hogy a belső beszéd és a köznyelv közti határok összeomlása addig nem ismert módon és mélységben vált alapélménnyé. Az 1927 februárjában elfogadott szovjet büntető törvénykönyv 58. paragrafusának legendás és rettegett 10. szakasza a szovjetellenes, illetve ellenforradalmi agitációt hathavi börtönnel sújtotta. Minthogy a kommunisták nem ismerték a különbséget magán- és közügy között, az írás és a beszéd bármely formáját politikai kérdésnek tekintették. Egy óvatlan kérdés gyanúra adott okot, egy félreérthető mondat árulásnak tűnt. A parkok mélyén elsuttogott mondatokat is meghallotta Sztálin, mert minden rá, azaz a Pártra tartozott. Mandelstam első Sztálin-versét pusztán hallani is életveszélyt jelentett, mint azt Paszternak példája is mutatta. A két Sztálin-vers ténye jól mutatja, hogy milyen bonyolult esztétikai-politikai kérdés is volt, maradt az ellenállás, az irónia, illetve a hódolat retorikai alakzatai között eligazodni. Mandelstamot az 1933 novemberében írott (életében nyomtatásban értelemszerűen soha meg nem jelent) Sztálin-epigrammáért Moszkvában, egy írók által lakott házban 1934 májusában tartóztatták le, majd a Káma folyó melletti permi határterületen fekvő kisvárosba, Cserdinybe száműzték, ahol érkezése után öngyilkosságot kísérelt meg.

Élünk s lábunk alatt az ország már sehol

Jó, ha tíz lépésre a szavunk elhatol.

S ahol futja még pár igaz szóra

Terelődik a kremli hegylakóra.

Kövér ujjai mint a hernyók – zsírosak.

A szavai akár az egypudos vasak.

Mosoly bujkál csótánybajuszában,

S tükörfényes mindkét csizmaszára.

Mellette nyápicnyakú vezérek hada –

Amivel játszik, félemberek szolgálata.

Ki sipít, ki nyüszít, ki miákol,

Csakis ő, aki bődülve vádol.

Mint aki patkol: ukázra ukáz –

Fog közé, szem közé veri e kéz.

Neki a kivégzés – medvének a málna,

És dagad a keble oszét fajtájának.25

1937. január–márciusban, mérhetetlen szenvedések, megalázások után, összeomolva, Mandelstam végül megírta a Sztálin-ódát, de hiába, Sztálin, illetve a KGB értelemszerűen tovább játszott vele. Mindez nem jelenti azt, hogy az 1937-es vers egyszerűen az önfeladás és a túlélés reményében írt önmegalázás lett volna. Brodszkij szerint26 könnyű, előítéletes és alapvetően téves dolog lenne a Sztálin-ódát a behódolás szövegeként tekinteni. Hiszen az nem pusztán zseniális költemény, de mint arra Brodszkij mellett a Szovjetuniótól távol élő, de az ottani viszonyok között jól eligazodó Coetzee is felhívja a figyelmet,27 pontosan dokumentálja, érzékelhetővé teszi azt az egyetlen más diktátorhoz sem hasonlítóan bonyolult viszonyt, amelyet kénytelenek voltak kialakítani Sztálinnal azok a kortársai, akik közül néhánnyal, mint azt ők jól tudták, a Gazda zseniális érzékkel, ha csak pillanatokra, ha telefonon is, de olykor mégis személyes kapcsolatot alakított ki. Bulgakovot, Paszternakot is ő maga hívta fel.28 Tény, hogy a Sztálin-óda szövege aktuálisan ugyan olvasható volt gesztusként is, de ennyi évtized után elsősorban a kétértelműség, a lebegés, a kiismerhetetlenség ünnepélyessége tűnik fel, így Pór Judit műfordításában is.29

Arra, hogy Sztálin maga milyen jelentőséget tulajdonított a nyelvnek, a forradalom diktatórikus uralmi struktúrájának a mindennapi életben érvényes elnyomást meghatározó mikroszerkezet felépítésében, miként használta azt a forradalmi univerzalizmus, a szovjet patriotizmus, illetve a russzofília és a szláv identitás közti, háború utáni, nem különösen finom áthangolásban, arra a nyelvész Marr, illetve a marrizmus és annak utóélete szolgál jó példával. A Pravda 1950. június 20-i számában egy május óta tartó „spontán” vita után személyesen is állást foglalt Marr univerzalisztikus és forradalmi tanaival kapcsolatban, s megállapította, hogy a nyelvre nem érvényes az alap és felépítmény törvénye, amint az osztályhelyzet és a forradalmi dinamika sem. Mint azt Havas Ferenc, a marrizmus magyar monográfusa megjegyzi: „Sztálinnak a Pravdában megjelent cikke szó szerint azon nyomban kultikus rajongás tárgyává lett, zseniálisnak és klasszikusnak nyilvánították. A cikk elhangzott a rádióban, milliós példányszámokban újra és újra megjelentették, tüstént lefordították a Szovjetunió egyéb nyelveire is, az egész országban – nemcsak tudományos és oktatási intézményekben, hanem a gyárakban, kolhozokban, a katonaságnál stb. Párttaggyűléseket és egyéb tömeges tanácskozásokat szerveztek a »feldolgozására«”.30 (Kiemelés tőlem – Gy. P.) Sztálinnak még a szovjet mértékkel is meglepő, részben spontán népszerűséget is hozó kampány és cikke elég jól mutatja: a nyelvről alkotott kép, az ideológiai nyelv és a politikai világ feltétel nélküli azonosítása nem volt magától értetődő tény a forradalmi diktatúra korában. A sztálinizmus írott hagyományában az állandó jelzők, az ismétlődő, rögzített fordulatok, zárt retorikai alakzatok akaratlanul is a görög énekmondók31 költői technológiáját idézték – ezúttal azonban nem mnemotechnikai feladatok megoldásáról, hanem az ideológiai nyilvánosság határainak rögzítéséről, majd folyamatos uralásáról volt szó. A rögzített fordulatokat, az azoktól való eltéréseket, a finom változásokat a széles közönség jól értette. Jurij Levitan rádióbemondó – akit Goebbels és Hitler személyesen gyűlölt, hiszen „a sorsdöntő években a Szovjetunió hangja minden áldott nap egy törékeny alkatú zsidóé volt” – jelentette be a háború kitörését; mély és erős hangját, lassú, jól tagolt beszédét a II. világháború évei alatt jól ismerték a Szovjetunió polgárai, naponta több tízmillió ember hallgatta őt. Végül: ő jelentette be a győzelmet.32 Az a tény, hogy Sztálin úgy döntött, hogy a Marr elleni kirohanásait nem pusztán nyomtatott fórumokon teszi közzé, hanem azokat a legautentikusabb és egyben legpopulárisabb „orosz hanggal” olvastatja fel, világossá tette, hogy milyen jelentőséget tulajdonított nézetei ismertetésének. Amúgy ez egyáltalán nem volt magától értetődő. A nyelv természetéről szóló vita szakmai-politikai kontextusból való kiragadása, a Szovjetunió egyik, aktuálisan alapvető közpolitikai kérdésévé változtatása arra vallott, hogy Sztálin hatalmi megfontolásokat követett. Egyrészt Marr univerzális nyelvelméletének tagadásával nyilvánvalóan az internacionális dimenzió, a végül meg nem valósult világforradalmi utópia emlékét, a nyelvről való beszédben még feltűnő nyomait is el kívánta törölni. Másrészt ez a fordulat a háború utáni évek neonacionalista szláv felsőbbrendűségének olyan tudománytörténeti kontextust teremtett, amely szintén félreérthetetlen volt. Végül elég groteszk, hogy Sztálin valóban silány és a nyelvtudomány normáitól független érvei a Marr-kritikában amúgy javarészt megállták a helyüket, mert az emberi nyelv elsősorban valóban nem az egyetemes osztálytudat, hanem sokkal inkább a lokális nyelvtörténet kérdése.

Ugyanakkor a szándékok és az addig soha nem tapasztalt tudatossággal szervezett médiaipar hatalmi súlya ellenére az októberi forradalom győzelme önmagában még nem jelentette a nyelv feletti teljes diadalt. Holott a kommunistáknak épp arra volt szükségük, hogy ne csak a KGB, de a Szovjetunió polgárai maguk is minden nyilvánosan vagy magánbeszélgetésben elhangzott és leírt mondatot, bármit kimondanak vagy hallanak, amit csak firkálnak, azt egyként a forradalmi harc szempontjából értelmezzék. Erre az ideológiai normára rákényszeríteni – amint az történt – a dolgozó nép milliós tömegeit nem volt magától értetődő, de nem is volt teljesen reménytelen kísérlet. (A rendszer az évtizedeken át tartó minden borzalom ellenére sem volt mindig csak végtelenül fenyegető.) Az ideológiai kultúra és a nyelv feletti uralom ilyen mélységű azonosságára, illetve kiterjesztésére nem ismerünk más példát, ellenben ez a radikális fordulat részben megváltoztatta az irodalmi nyelv természetét is. A szocialista realizmus nem pusztán a diktatúra modora, hanem az „új valósággal” kötött forradalmi-esztétikai szerződés alapja és normája lett. Az a hallatlan figyelem, amellyel műveltségüktől függetlenül az államszocializmus civilizációjának lakói a művészet ügyeit követhették és követték, az addig soha nem látott nagyságú tömegeket érintő, csillapíthatatlan esztétikai érdeklődés, az árhullámként érkező olvasói levelek, a művészet ügyeibe való közvetlen és örömmel gyakorolt beleszólás mindenkit megillető joga és lehetősége a sztálinizmus diktatúrája közben is megteremtette a szocialista realizmus és a demokratikus kultúra, a tudáshoz való hozzáférés új egyensúlyát. Ennek megfelelően a szocialista és a posztszocialista realizmus esztétikai paradigmái sem választhatók el egymástól.33 Grosszman kommunista és rendszerellenes korszakának szövegei ugyanígy nem különíthetők el egymástól.34 A sztálinizmus egykori feltétlen hívének, a rendíthetetlenül bátor katonai tudósítónak, a későbbi rendszerkritikus író műveinek nyelve igencsak kontinuus, azaz azonosulás és ellenállás csak ugyanazon az univerzumon belül értelmezhető – hacsak nem követjük el azt a kínos tévedést és felejtést, amit magunk körül látunk, amikor egyszerűen semmibe vesszük az olyan műveket, mint a 1944–1945-ben megjelent Írások a háborúról, Az öreg tanító, Az élet, vagy az 1951-ben megjelent nagyregényt, a Sztyepan Kolcsugint.35 Ha érteni akarjuk, hogy miből keletkezett az Élet és sors, akkor újra kell olvasnunk mindazt, amit a szovjet és a magyar kommunisták egyaránt az első, magyar nyelven – még Szegeden – kiadandó szovjet művek közé soroltak. Csak az egykorú dokumentumok réseiben megbújó apróságokban, akaratlan elvétésekben, észrevétlen tévedésekben és önkéntelen igazságokban reménykedhetünk: e rég feledett mondatok között talán megint felfénylik az egykori nap, amely 1945 és 1953 között betűzött azokba a termekbe, ahol ezeket a szövegeket írták, meglátjuk az árnyékokat, amelyeket azok a nők és férfiak vetettek, akikről ez könyv szól. Proust A megtalált időben, amely a Swann-nal azonos időben született, ugyancsak a nyelv – az örökre szóló birtok – szakadékait említi. „…nos akkor, ha van mód megtanulnunk érteni ezeket az elfelejtett szavakat, nem kell-e felhasználnunk ezt az eszközt, még ha egy egyetemes nyelvre kellene is előbb átírnunk őket, amely azonban legalább állandó lesz, s amelynek segítségével akik nincsenek többé, a legigazibb lényegükben örök nyereséggé lesznek minden léleknek? És ha még a változás törvényét is sikerül megmagyaráznunk, amelytől ezek a szavak rég értelmüket vesztették, nem válik-e gyengeségünk új erővé?”36

A hatalom színrevitelének teátrális eseményei a forradalmi identitáspolitika és esztétikai tapasztalatok döntő jelentőségű médiumai voltak. Ezeket újra és újra a meg- és legyőzendő célcsoportok tagjainak intenzív részvételével rendezték: így tehát performanszok voltak, amelyekben ki-ki önmaga szerepeinek egyikét-másikát alakította, illetve azt tanulta meg, hogy az „Én” nem magától értetődő, hanem a teatralitás nyilvános dimenzióiban alakuló tudás, mert ki-ki magában és másban egyként láthatta, hogy miként jön létre vagy vész el létük, önazonosságuk magátólértetődősége. Mindez a színház szerepének újragondolását is ígérte és követelte: a szórakozás helyét átvette a politikai katarzis programja. Az 1945 utáni világban a politikai propagandánál többet, az igazi átváltozást, a belső meggyőződést szolgáló színrevitel különböző helyszíneit (utcai performanszokat, színházi előadásokat) alapvetően a megváltozott viszonyok által újradefiniált, osztályát vesztett vagy osztálykorlátaitól megszabadult közönség uralta. Az addigi uralkodó osztály lecserélése és az új hatalomba emelése által meghatározott mindennapi életet áthatják a folyamatosan zajló különféle teátrális események, illetve a francia, majd az orosz forradalom nagy örökségei, a fesztiválok, az egymást váltó közösségi ünnepek, rendezvények. A Monarchiában felnőtt, Karánsebesen született osztrák újságíró, René Fülöp-Miller németül 1926-ben megjelent monumentális riportkönyvében (Geist und Gesicht des Bolschewismus. Darstellung und Kritik des kulturellen Lebens in Sowjet-Rußland) a mindennapi élet teatralizálásának remek leírását adja.37 A kulturális keretek, intézmények, nyilvánosságok metamorfózisa, tehát a politikai forradalom az addig összeegyeztethetetlen tapasztalatok új rendjének sorából állt össze. A hatalom színreviteleinek ünnepei az ismeretlen nyelvvel való magányos szembesülés helyett a közösségi élményt, illetve annak illúzióját kínálták fel.38 És egymást követték a marxista melodrámák.39 A közönség naponta látta az igazság győzelmét: nyilvános kivégzések, népbírósági tárgyalások, tömeggyűlések, sportrendezvények, hídavatások, üzemek helyreállítása, pártegyesítés, majd a koncepciós eljárások, kirakatperek sorra mind világossá tették, hogy az új világ egyben az általános, mindenkire vonatkozó Jó ígérete, azaz minden egyes esemény a visszafordíthatatlan változások egyik fejezetét jelentette és jelenítette meg. Minden áldott pillanatban totális nevelés zajlott, a kívülállók meggyőzésére szolgált a terek, a tárgyak, az események áradata, kimaradni lehetetlen volt.40 A teatralizált események átjárták a mindennapi életet, mert az ellenség és a szövetséges közti választás naponta ismétlődő sorskérdés volt. A hatalom színrevitelei nem pusztán s nem mindig a megfélemlítésre, és végképp nem szórakoztatásra szolgáltak, hanem a forradalmi pedagógia eszközei voltak: az átváltozás kikényszerítését, katarzisának megélését segítették. A marxista melodrámák írói és szereplői a vallomások hősei voltak, a sztálinizmus kora előtt a modern társadalmak lakói nem ismerték a tanúságtétel, a feltétlen őszinteség, a vallomások rendjének ilyen bonyolult, kiismerhetetlen összefüggéseit. Így éltek Pannóniában azok, akiknek ez a kor adatott. Fennmaradtak szövegek, épületek, de mára majdnem eltűntek azon események nyomai, amelyek az ismeretlen nyelv használatára szolgáltak, miközben folyamatosan teremtették is azt.

A Rajk-per ennek az eljárásnak, a hatalom ritualizált színrevitelének, a tárgyalás drámájának, a kommunista identitásválságnak a magyar fordulópontja volt. Itt már nem csak a népbíróságok látványosságáról volt szó, ahol a „történelmi Magyarország”, így a valódi háborús bűnösök és a politikai ellenségek megalázása, illetve emberi méltóságukat is elvenni szándékozó nyilvános kivégzésük, azaz utolsó megszégyenítésük volt a cél. A feladat itt az volt, hogy ki-ki érthesse: a kommunisták problémája nem a Párt belügye, hanem az ország, az egész társadalom sorseseménye.41 A hatalom színrevitele ezt szolgálta: az tehát nem volt más, mint legitimációs fesztivál. Ebből a szempontból érthető, hogy miért volt szüksége az MKP-nak az Szociáldemokrata Párt lassú és módszeres megalázására: hiszen a pártegyesítés sem volt más, mint egy hosszú hónapokon át tartó, Moszkvában, illetve a Szovjet Kommunista Párt illetékeseivel egyeztetett, jóváhagyott, pontos forgatókönyv nyomán alakuló nyilvános rendezvénysorozat.42 Az MDP – rövid időre úgy tűnt – elérte a célját: a Szovjetunió és Magyarország ugyanabban a kulturális térben volt értelmezhető. Sztálin megérkezett Magyarországra.

Az alábbiakban jelentős részben olyan egykori nyilvános eseményekről, különféle performanszokról írok, amelyek ontológiai és politikai lényege egykor azok egyszeriségében, azaz reprodukálhatatlanságukban állt.43 Ugyanakkor e történeteknek – az utóbb kitört, majd 1989 után máig csillapíthatatlan archívumi lázzal szoros összefüggésben – számos nyoma maradt a kulturális emlékezetben, és a gyakorlatban az utólagos reflexiók nem választhatók el élesen maguktól az eseményektől sem, tehát azok hagyományozódása távol esik a másolatok nélküli, egyedi előadások és események normájától: bármilyen vonzó is az egyedi eredetiségének eltűnését szükségszerűnek tekintő tézis. A dokumentumok nem egyszerűen objektív nyersanyagok, „hanem azt is kifejezik, miként uralta a régiek társadalma az emlékeket és a jövőt: ugyanis a dokumentum az, ami megmarad”.44

A performansz, a teátrális esemény és az „utóélete” közti viszony jóval összetettebb; az elmúlt évtizedekben ennek vagyunk szemtanúi: az újrajátszás45 egyre szerteágazóbb, bonyolultabb szerephez jut a kortárs (emlékezet)kultúrában. Az egykori és egyedi események újrajátszása végül felbontani látszik a teatralitás és az egyediség közti kivételes szerződést, a dokumentumok mediális emléknyomok alapján történő rekonstrukciójának érzéki időbelisége, az eltérő viszonyok közti ismétlés kísérteties újszerűsége az esztétikai és történelmi tapasztalat közti új szerződéseket kínál.46 Én azonban mindössze egy szöveget írok a lezárult történelmi korszak túloldán rekedt eseményeket rögzítő leletek alapján. Mindez politikai performanszok, színrevitelek jegyzőkönyveinek részleges közlését is követeli. Nem csekély mértékben túlfeszítve az újrajátszás kortárs gyakorlatával kapcsolatos uralkodó diskurzust, amely egy esemény megismételt előadását jelenti, én azok újraolvasását, újraírását az újrajátszás szélsőséges eseteként értelmezem. Minden rendelkezésemre álló, az elmúlt években összegyűjtött dokumentumot az egykori események dramaturgiai menetének, a felvonások, az epizódok, a szereplők és a közönség közti hatalmi, történeti, térbeli, testi viszonyok rekonstrukciójához használok, mintha egy-egy elhalványult csoportkép restaurálására vállalkoztam volna.

Eltérő eredetű és forrásértékű, szerzői és vendégszövegekből, talált leletekből álló esztétikai és mikrohistoriográfiai elemzéseket használó, döntően kommentárokra hagyatkozó kritikai értelmezés tehát a célom. A kérdés az, hogy levelekből, hangzó szavak nyomán készült átiratokból, tehát messze nem azonos minőségű, konzisztenciájú szövegekből, azokon át miként idézhetőek fel a Lenin, majd Sztálin, továbbá magyar követőik által is oly gyakran használt teátrális események, illetve érthetővé válik-e, hogy mire szolgáltak. Olyan nyelvről, beszédhelyzetekről, kényszerek és belső meggyőződések, illetve azok látszatának olyan összefüggésrendszeréről van szó, amelynek működése, logikája jelentős részben idegen és értelmezhetetlen azok számára, akik nem éltek az univerzális paranoia és szükségszerűség mítoszának korában, amikor a kortárs politikai nagyszínpadon és a Dob utcában vagy a makói Bárányos utcában történtek mind széjjelválaszthatatlannak tűntek. Ahogyan a Szovjetunióban, úgy a Rákosi-rendszer (politikai filozófiából és gyakorlatból, tehát a kommunizmusból és sztálinizmusból következő) valóságában is a világtörténelem volt jelen minden mondatban és térben, minden feljelentésben, kikényszerített és önkéntes vallomásban. Nemcsak a zsarnokság, hanem az új világ akarása.

A politikai eseménytörténet47 szempontjából semmitmondó, mellékesnek, gyakran elemzésre sem méltó maradékoknak is tekintett szövegekről van szó. Ám a történelem mégis az emlékezetben lakik – mint Aleida Assmann fogalmaz: az egyéni tapasztalattól a nyilvános színrevitelig.48 Így aztán, a korszak győzni készülő, vagy elnyomott mindennapi hőseinek közléseit, beszédeit írásban, átiratokban megőrző, nem nyomtatásra szánt mondatok különösen alkalmasak arra, hogy a mindennapi események, az érzések és sérelmek, a bántalmak és fájdalmak, a remények és félelmek nyomainak lenyomatait kiszabadítsák a kurrens társadalomtudomány önreflexív retorikájának börtönéből: az egymásra tükröződő, reflektáló leírások, absztrakciók és osztályozások, elhatárolások, kategorizációk politika által szabályozott rendjéből. Ezekből a gyakran kiismerhetetlen utalásokból, jelentésekből, a nyomok nyomaiból, a maradékok maradékaiból49 tudhatjuk, hogy maguknak a korszak átélőinek mit jelentett, ami velük történt. Wie es eigentlich gewesen: ahogyan az valójában történt – mindez elsősorban nem azt jelenti, hogy szerintünk mint történt mindaz, amit utóbb mi történelemnek hívunk, hanem annak a magába zárult múltnak, szemük előtt körvonalazódó történelemnek, azaz mindennapi világuknak egyes pontokon való láthatóvá, olvashatóvá tételét ígéri, amelyben elődeink 1950 tájt éltek, a forradalmi diktatúra mélyén. A háború előtti életből származó tapasztalataik, bevált tudásaik, automatikus eljárásaik rendszereinek, a ráhagyatkozások észrevétlen technológiájának gyors és folyamatos összeomlása annyit jelentett, hogy legkésőbb 1944 áprilisától egyszerre valóban minden pillanatban bármi lehetséges volt, nem volt olyan paranoid fantázia, amit a mindennapi élet ne múlt volna felül. Az odáig elképzelhetetlen, tehát a felülről irányított radikális politikai forradalom valósága: igazi, minden pillanatban érzékelhető bizonytalanság, tehát mindenkit érintő korszakváltás volt. A mindennapi élet kiszámíthatatlanná válása, azaz 1938 előtt nem tapasztalt átpolitizálása volt az 1945 utáni évek nemzedékeinek, életkoruknak megfelelően másként átélt közös élménye.50 Felülről irányított, a Szovjetunió által kontrollált, diktatórikus: de mégis forradalom volt, mint a sztálinizmus maga, amely megváltoztatta a társadalmi rendet, véget vetett a múltnak. Ennek a sztálinista forradalomnak a felidézése a kérdés. Olyan dokumentumokat állítottam egymás mellé, amelyek egyszerre jeleníthetik meg a reflexió szabályozta írott nyelv által teremtett rendezettség és az élő beszéd közvetlenségének, katartikus élményét.

Az időrendben első dokumentum két fiatal, holokausztot túlélt kommunista – egyikük főiskolás, másikuk egyetemista – 1948-as (az „Én” új korszaknormáinak átformálására kényszerítő) levélváltása Budapesten.51 Ma már egyikük sincs az élők sorában, leveleiket örököseik juttatták el hozzám 2010-ben.

A második szövegegyüttes az 1950. február 20–22-én a Síp utca 12-be összehívott Izraelita Országos Gyűlés iratai és jegyzőkönyve címet viselő, a helyszínen készült gyorsírásos lejegyzés nyomán készült, a Magyar Zsidó Levéltárban őrzött, írógéppel írt változat nyomtatásban most először megjelenő átírása, és az ahhoz kötődő, részben a szövegbe, részben a lábjegyzetekbe illesztett, döntő többségében az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában (ÁBTL) őrzött jelentések és mindezek kommentárjai.

A harmadik közlés az ismert debreceni ideggyógyász orvosprofesszor és akadémikus, Sántha Kálmán 1951-es, a Magyar Tudományos Akadémián, az Elnökség által meghívottak szakmai nyilvánossága előtti ki- és meghallgatásán elhangzott, utóbb nyomtatásban többször is megjelent szövegén alapul.52

A negyedik, egyben utolsó fejezet Lux László 1954 és 1969 között, néhány gépelt példányban „megjelent” szövegeinek egy része: egy szűk és marginális, az államszocializmus értelmiségi-politikai elitjéhez számos ponton kötődő, mégis attól jól elhatárolható szubkulturális nyilvánosság számára szánt írások.

A mások élete valójában, mint az az elsüllyedt NDK-t idéző filmben látható, a mások múltja, amelynek tapasztalatai a kortárs nyelv hallgatólagos tudásainak univerzumába zártan élőknek mára átörökíthetetlenek. Ezért lett az emlékezettörténet óhatatlanul retorika-, média- és performansztörténet is. Tehát az 1945/1948-ban kezdődött és 1989-ben lezárult államszocializmus fogalomhasználata és intézménytörténete elválaszthatatlan. Úgy vélem, hogy az utólagosan a magunk számára fabrikált, itt és most érvényes, minket szolgáló elképzelt múlt mindössze ideológiai kreatúra és protézis, nosztalgikus kísértet. Én azonban ebben a szövegben az egykori mindennapi drámai eseményeket a hatalom színreviteleinek újraírásával, -olvasásával, azaz szövegszerű „újrajátszásával” kívánom ismét láthatóvá tenni. Mindazt, ami egykor, minden abszurditása ellenére is, magától értetődő volt. A sztálinizmus és az enyhülés időszakában keletkezett, eltérő eredetű szövegek egymás mellé helyezésétől azt remélem, hogy azokból kirajzolódik egy ma is értelmezhető mintázat, amely jól olvasható a mások múltját megörökölt nemzedékeknek, mindazoknak, akik nem éltek az ancien régime alatt. E könyv célja tehát érthetővé tenni azokat az egykor evidens, hallgatólagos tudásokat, értelmezési normákat, a hajdaniak mindennapi életét és politikai ünnepeit egyaránt mélyen meghatározó, köztudott, le sem írt, de mindenki által értett és javarészt betartott játékszabályokat, amelyek mentén elődeink (túl)élni kényszerültek. Az egykori dokumentumok rekonstrukciói ennyiben a régen elsüllyedt múlt hatalmi performanszainak – a politikai akarat színrevitelének, e kivételezett jeleneteknek – a leírásait és képeit kínálják az olvasóknak.

Egy rövid, a kortárs szovjet és magyar események széjjelválaszthatatlanságát is jól illusztráló esetismertetéssel zárom a bevezetést. A marxista melodráma, a hatalom színrevitele volt a tárgya a korai sztálinizmus egyik felkapottabb fiatal tehetsége, Alekszandr Nyikolajevics Afinogenov Félelem című, 1931-ben Szovjetunió-szerte nagy sikerrel játszott négyfelvonásos színművének.53 A közvetlen aktuális előzmény az úgynevezett Iparpárt 1930 őszén lezajlott nyilvános pere volt, ahol tudományos szakértőket, mérnököket, közgazdászokat vádoltak meg szabotázzsal. A nyilvános koncepció-kirakatper műfajának, tehát a Jó és a Rossz mitopoétikus küzdelmének egyik első eseménye fővádlottját, a termodinamikával foglalkozó Nyikolaj Ramzin fizikust a perben halálra ítélték, majd ítéletét tíz év börtönre változtatták, munkáját a börtönben is folytatta, 1936-ban kiengedték, s végül 1948-ban halt meg ágyban, párnák közt.54 A nyilvános perek pedagógiai-politikai jelentőségére egy 1930-as levelében maga Sztálin hívta fel Molotov figyelmét,55 rámutatván, hogy a sajtó csak akkor tudja azt megfelelő módon értelmezni, ha a bírósági tárgyalás egyben igazi nyilvános esemény. A Félelem a régi rendszerből megörökölt, gőgös és a szakmai kiválóság védelmében bizonyos értelmiségiek, és az új, kommunista nemzedékhez tartozó tudósok politikai vitáját, a hatalomért folytatott küzdelmüket mutatja be. Afinogenov – aki ezekben az években még Sztálin kedvencei közé számított56 – remek érzékkel építette fel a darab kettős szerkezetét. A cím félreérthetetlen volt, amint a válasz is: nem mindenkinek van oka a félelemre, csak azoknak, akik még nem értették meg, hogy az inkább a kapitalizmushoz, vissza, mintsem a szocializmus felé elvezető új gazdaságpolitika (novaja ekonomicseszkaja polityika, NEP) kora lezárult, nincs többé kompromisszum, megkezdődött a Sztálin vezette forradalom. Ugyanakkor Afinogenov igen rafináltan választotta ki a vita tárgyát képező tudományágat is: a fiziológus Borogyin professzor reflexkutatással foglalkozik, s úgy véli, hogy e tekintetben teljesen mindegy, kísérleti alanyai nyulak-e vagy emberek, s ha az utóbbiak, akkor milyen társadalmi réteghez, osztályhoz tartoznak. Ellenfelei azonban, így Szpaszova Vasziljevna, illetve Jelena Mihalova Makarova igencsak komoly jelentőséget tulajdonítanak a kísérleti alanyok társadalmi helyzetének. Azaz a természet- és a társadalomtudomány határvonalának megállapítása a kérdés, s Afinogenov nem tévedett, amikor azt nem tudományos bel-, hanem politikai közügynek tekintette. A magánéleti összefüggésekkel, jellemkérdésekkel egybeszőtt, okosan felépített, igen szórakoztató színdarab tetőpontja az Intézet előadótermében rendezett nyilvános tárgyalás, ahol Borogyin a félelemérzet természettudományos objektivitása mellett érvel, ellenben a munkásosztályt, illetve a társadalmat képviselő Szpaszova értelemszerűen az ellenkezője mellett emel szót. A darab végül katartikus happy-enddel zárul, Borogyin professzor megtér, helyet kér és kap az új világban. Az előadás igazi ereje persze abból is fakadt, hogy – kép a képben – a nézők a színpadon látták a nyilvános tárgyalást, azaz a két dimenzió, a mindennapi élet és a művészet szétválaszthatatlannak tűnt, az illuzionista realizmus így lett végül kísérteties hiperrealizmussá.

A nézők tízezrei akkor gondolkozhattak el igazán, amikor 1937-ben Afinogenovra került a sor: hirtelen kizárták az Írószövetségből, majd a Pártból, s ő megkezdhette, illetve eljátszhatta a bűnbánó szerepét, s végül meg is menekült, hiszen még csak le sem tartóztatták, a Pártba és az Írószövetségbe is visszavették. A megtérés bizonyítéka naplója volt, amelyet a hirtelen légüres térbe került fiatal kedvenc írt magányosan, meghagyott dácsájában. Nyilván ő maga is tudta, hogy azt azok a láthatatlanok is olvassák, akiken a sorsa múlott. Talán ő maga sem tudta eldönteni, hogy átéli és eljátssza a szerepét, vagy tényleg hálás volt a Pártnak, hogy új életet kezdhetett, s újraépíthette személyiségét, azaz valóban a „lélek mérnöke” lett. De tény, hogy úgymond mindenki jól járt: mert a sztálinista melodrámában nemcsak leleplezett és könyörtelenül kivégzett bűnösökre, hanem megtértekre, azaz a gyónás katarzisára is szükség volt. Afinogenov végül 1941 őszén német bombatámadás áldozata lett Moszkvában.

Magyarországon a Masenyka című, 1940-ben írt darabját mutatták be Kisunokám címmel számos helyen: 1948-ban a Madáchban, majd 1950-ben Pécsett, 1954-ben Debrecenben, 1955-ben a békéscsabai Jókai Színházban, valamint Kecskeméten. Ebben a már-már ártatlan darabban Okajomov professzorhoz, a magányos paleográfushoz költözik unokája, s az életidegen tudós végül így kerül be, illetve vissza az életbe. A végül giccsbe forduló, a kor viszonyai között katartikusnak remélt, tézisdrámává váló, előbb társalgási színműnek tűnő darab centrumában az őszinteség, a belső meggyőződés és annak látszata áll. A szereplők mind a lélek mérnökei, akik az önismeretért küzdenek, amely az új rendszerben élhető életük alapfeltétele. Ugyanaz történik velük, ami ennek a könyvnek a szereplőivel.

JEGYZETEK

1. Nagyvilág, 1991/9, 1303–1309.

2. Budapest, Európa, 2011, 179.

3. Arthur C. Danto: Narration and Knowledge (Including the Integral Text of Analitical Philosophy of History), New York, Columbia UP, 1985, 340. Köszönöm Erdélyi Ágnesnek, hogy a Szabad Változókban 2004. szeptember 6-án közölt Analitikus történelemfilozófia: kérdések és perspektívák című tanulmányában lévő fordítását most kiegészítette, s így azt használhatom.

4. Vö. A New Philosophy of History, szerk. Frank Ankersmit–Hans Kellner, Chicago, University of Chicago Press, 1995. Danto ebben a kötetben közölte az 1985-ös álláspontját felülbíráló, az analitikus filozófiát immár történeti távlatból szemlélő szövegét: The Decline and Fall of the Analytical Philosophy of History (40–70); lásd még Frank Ankersmit: Sublime Historical Experience, Stanford, CA, Stanford UP, 2005. Úgy vélem, nem túlzás Polányi Mihály hallgatólagos tudással kapcsolatos nézeteit egy történelmi korban, társadalomban élésre is vonatkoztatunk, hiszen az elkülönbözés, tehát az explicit tudás mindig a tudomásulvételt, megegyezést jelentő hallgatólagoson alapszik. Vö. Polányi Mihály: A hallgatólagos következtetés logikája, in Polányi Mihály filozófiai írásai, I, Budapest, Atlantisz, 1992, 155–182.

5. Könyvem címe Hildegard von Bingen (1098–1179) Ignota lingua per simplicem hominem Hildegardem prolata (Egy egyszerű ember, Hildegard által közreadott ismeretlen nyelv) című szövegére utal, amely két, 1200 körül keletkezett kódexben fennmaradt, azaz az 1011 tételből álló, részben német, részben latin megfelelőket tartalmazó, döntően főnevekből álló „szótár”. Szerzője egy 23 karakteres ábécét, litterae ignotae-t használt (Aigonz: deus / goth, Aieganz: angelus, engel stb.). Ez a hosszú időn át Hildegard von Bingen sokrétű életműve peremén maradt, az elmúlt évtizedekben az újraértelmezések fősodrába került mű a kitalált, utópikus nyelvek archetípusaként is értelmezhető. Ekképpen való használata – szigorú historikus megközelítés alapján – nyilván módszertani kérdéseket vet fel. Úgy vélem azonban, hogy a cím költői ereje segíthet annak a politikai és ideológiai nyelvnek az interpretációjában, amelyet a kommunisták használtak 1945 után. Vö. Jeffrey T. Schnapp: Virgin Words: Hildegard von Bingen’s Lingua Ignota and the Development of Imaginary Languages Ancient to Modern, Exemplaria, 3.2. October, 1991, 267–298; Jonathan P. Green: A New Gloss on Hildegard von Bingen’s Lingua Ignota, Viator, 26. 2005. 217–234; Sarah L. Higley: Hildegard of Bingen’s Unknown Language. An Edition, Translation, and Discussion, New York, Palgrave Macmillan, 2007.

6. Reinhard Koselleck: Tapasztalatváltozás és módszerváltás, ford. Hidas Zoltán, Korall, 23, 7(2006), március, 21–60.

7. James Boyd White: When Words Lose their Meaning, Constitutions and Reconstitutions of Language, Character, and Community, Chicago, University of Chicago Press, 1984.

8. Vö. Fejtő Ferenc, Ignotus Pál, Mónus Illés, Justus Pál munkásságával, illetve a Szocializmus (1906–1938) és az Ignotus és József Attila szerkesztette Szép Szó tevékenységével. Itt említendő Déry Befejezetlen mondat című regénye, amely a marxizmus nyelvét megragadó erővel kanonizálta a kortárs magyar irodalomban, a marginális kisebbség helyzetében keletkezett, viszont megjelenésekor, 1947-ben annak ismerős/ismeretlen nyelvét már nem lehetett nem az MKP felől nézvést olvasni. Azaz a marginális kisebbségi kultúra radikális ígéretéből a hatalomátvétel fenyegetése lett. Lásd Szolláth Dávid: A kommunista aszketizmus esztétikája. A 20. századi magyar irodalom néhány munkásmozgalom-történeti vonatkozása, Budapest, Balassi, 2011, 126–127.

9. Kassák, illetve a diákmozgalom és az oppozíció egymással szorosan összefüggő szubkultúrái. (Lásd Szabó Lajos, Tábor Béla, Partos Pál, Szirtes Andor munkásságát.) Vö. K. Horváth Zsolt: (Drang nach Westen) A munka-kör eszmei hinterlandja, Korunk, 2010. január; Surányi László: Kotányi Attila és a Budapesti Dialogikus Iskola, Lettre, 2012. nyár, 85. sz.; Tábor Ádám: Találkozás a centrumban, 2007. november 16., Exindex, lásd [Külső hivatkozás] (letöltve 2015. május 25.). Lásd még Karl Korsch: Revolutionary Theory, szerk. Douglas Kellner, Austin and London, University of Texas Press, 1977. Ugyanakkor az illegális (sztálinista) kommunista párttal feszült viszonyban lévő Weisshaus Aladár, illetve Demény Pál vezette frakciók története és kultúrpolitikájuk kritikai feldolgozása még várat magára. Vö. Demény Pál: „A Párt foglya voltam”, Budapest, Medvetánc Füzetek, 1988; Uő: Rabságaim, I, Budapest, Magvető, 1989 (Tények és Tanúk).

10. Karl Löwith: Világtörténelem és üdvtörténet. A történelemfilozófia teológiai gyökerei, ford. Boros Gábor–Miklós Tamás, Budapest, Atlantisz, 1996, 75.

11. Igal Halfin: Good and Evil in Communism, in Uő: Terror in My Soul. Communist Autobiographies on Trial, Cambridge, MA–London, England, Harvard UP, 2003, 13.

12. „A politikai vallás szempontú megközelítéseknek megvan az az előnyük, hogy lerántják a leplet a modern politika állítólagos racionalizmusáról, és rávilágítanak, milyen módokon élt tovább a Felvilágosodás előtti világ. Ettől azonban még komoly gondokat vet fel, amikor vallási kategóriákkal írják le a modern kori jelenségeket. A vallási fogalomtár szemantikailag túlterhelt ahhoz, hogy megragadja a modern jelenségek szinkretizmusát, a régi és az új keveredését. […] Nem kizárt, hogy csak teljesen újfajta fogalmakkal tárgyalhatók érdemben az olyan szinkretikus, hibrid jelenségek, mint amilyen a sztálini kultusz.” Jan Plamper: Introduction, in Personality Cults in Stalinism – Personenkulte im Stalinismus, szerk. Klaus Heller–Jan Plamper, Göttingen, V and R Unipress, 2004, 39.

13. Idézi: Jacques Derrida: Marx kísértetei, ford. Boros János, Csordás Gábor, Orbán Jolán, Pécs, Jelenkor, 1995, 42.

14. Turbin 1991-es esszéjét (Kitezhane: Iz zapisok russkovo intelligenta) idézi Caryl Emerson (New Words, New Epochs, Old Thoughts, The Russian Review, 55[1996], 355–364). Az említett és idézett Turbin-szöveg Kityezs, a majdnem teljesen ovális Szvetlojar-tóban elsüllyedt város – Rimszkij-Korszakov Rege a láthatatlan Kityezs városáról és Fevronyija szűzleányról című, 1907-ben bemutatott operája alapjául is szolgáló – legendájára utal. Vö. V. N. Turbin: Nezadolgo de Volodeia, Moskva, Radiks, 1994, 349, 386.

15. Rákosi Mátyás: A 48-as örökség, ünnepi beszéd 1948. március 15-én, lásd Építjük a nép országát, [Külső hivatkozás] (letöltve 2016. március 7.).

16. A betiltás hosszas jogi vitára adott alkalmat Nagy Ferenc és Rajk László között a miniszterelnöki és a belügyminiszteri hatáskör kérdésében, de a nyilvánvaló kommunista nyomás ténye sem feledtette, hogy az adott cikkek minimum kínosak voltak 1944 után. Lásd Sz. Nagy Gábor: Nagy Ferenc és Rajk László sajtórendészeti vitája 1946-ban. Adalékok Rajk László belügyminiszteri működéséhez, In Medias Res, 2013/2, 247–260.

17. Kertész Imre: A száműzött nyelv, Budapest, Magvető, 2001, 279.

18. Az ötvenes évekbeli és hatvanas évek eleji szövegek módszeres elemzése meghaladja e könyv kereteit. Részben agyonhasznált, jelentésüket vesztett, kultikus ikonná vált szerzeményekről van szó, amelyek bármiféle politikai jelentés, igazság nélküli nosztalgiadarabok lettek, annak a protézis múltnak a modorában, amelynek Bacsó Péter A tanú című filmje archetipikus példája, mivel már nem is látható, hogy az semmi más, mint instrumentális hazugság, jobbára Aczél György személyes mitológiájának és politikai érdekeinek megfelelően. Sokkal fontosabbak azok az elsüllyedt egykori slágerek, amelyek komolysága, etikai elszántsága, az emberi kapcsolatok felelősségét hangsúlyozó zordsága elég világos lenyomata a korszak politikai antropológiájának. A szerelmi kapcsolatok felelősségének slágerekben való megjelenítésére kiváló példa Horváth Jenő és Szenes Iván 1950–1953 közti, Vámosi János által énekelt slágere, a Szeret-e a szíve? „Szeret-e a szíve, / ha igen, mennyire? / Most mondja meg! / Szívesen van velem, / vagy csak ezt én hiszem? / Most mondja meg! / Magamról csak annyit mondok, / hogy az életem vidám és szép, / de úgy érzem, én magával / még boldogabb lennék. / Szeret-e komolyan, / vagy csak ez amolyan / fellángolás? / Hiszi-e / igazán, / hogy nem jön ezután / sohase más? / Szeretnék lelkébe látni, / és ott meglátni saját magam. / Hinni, hogy a mi szerelmünk / határtalan. / Érthetetlen, rossz a kedvem, / morc vagyok és okvetetlen százszor. / Alig férek a bőrömbe, / eszeveszett örömömbe’ máskor. / De megoldtam végre a rejtélyt, / hogy mi bújt belém: / Rájöttem, hogy szerelmes vagyok magába.” Ez a szöveg nem pusztán a tiszta szerelem ethoszának hangsúlyozása miatt érdemes a figyelemre: hiszen a korszerű züllöttség visszautasítására számos példát ismerhetünk a korszakból. Itt azonban az őszinte érzés, azaz a belső meggyőződés próbára tételének programját látjuk, s persze az sem utolsó kérdés, hogy maga Szenes Iván mit gondolt arról, amit írt. „Az életem vidám és szép” – ez a mondat nem pusztán egyszerű ostobaság. Ellenben Sztálin egyik fontos mondatára utal vissza: „Az élet jobb lett, elvtársak, az élet vidámabb lett” – mondta az SZKP első titkára a Sztahanovisták 1. Össz-szövetségi Kongresszusán 1935. november 17-én. „Szeretnék a lelkébe látni, és ott meglátni önmagam” – az önvizsgálat, a teljes őszinteség programjának felel meg: a szerelem nem tréfa, és nem léhaság kérdése többé, de szó sincs arról, hogy a sztálinista szerelem egyszerűen pszeudoviktoriánus fordulat lett volna az 1920-as évek testi szükségletet és az úgynevezett szerelmet elválaszthatatlannak vélő szabadosságához képest. Ennél többről, illetve másról volt szó. A slágerszövegek elemzésével kapcsolatban ma is alapvető forrás: Hankiss Elemér: Sorrentói narancsfák közt… (Szempontok a magyar sláger-szövegek vizsgálatához), Kritika, 1967/4–5–6. Kötetben: Uő: A népdaltól az absztrakt drámáig, Budapest, Magvető, 1969, 193–254.

19. Mihail Bahtyin: A tett filozófiája – A szó a regényben, ford. Patkós Éva–S. Horváth Géza, Budapest, Gond–Cura Alapítvány, 2007, 230.

20. Uo., 230–231.

21. Michel Foucault: A rendellenesek. Előadások a Collège de France-ban (1974–1975), ford. Berkovits Balázs, Budapest, L’Harmattan–Szeged, SZTE Filozófia Tanszék, 2014, 24.

22. Michel Foucault: A szexualitás története, I, ford. Ádám Péter, Budapest, Atlantisz, 1996, 62.

23. With Hegel to Salvation: Bukharin’s Other Trial, Representations, 107, Summer, 2009, 56–90. Buharin Sztálin gondjaira bízta a börtönben írott művét, a Filozófiai arabeszkeket. 1938-ban pontosan látta, hogy a nácizmus nem absztrakt veszély, hanem nagyon is konkrét, ennek megfelelően igyekezett különbséget tenni a saját (boldogtalan) sorsa és a Párt által követelt objektív helyzet között. Az ilyesfajta distinkciók megtétele volt az, ami a kommunistákat rettenetes és vonzó, de addig ismeretlen emberekké tették a kívülállók szemében.

24. Bukharin’s to Stalin, 10 December 1937, in The Road to Terror. Stalin and the Self-Destruction of the Bolsheviks, 1932–1939, szerk. J. Arch Getty–Oleg V. Naumov, New Haven–London, Yale UP, 1999, 556 (Annals of Communism).

25. Szilágyi Ákos fordítása. Itt köszönöm meg, hogy kéziratban lévő munkáját önzetlenül, nagyvonalúan a kiadó rendelkezésére bocsátotta.

26. Ami az Ódát illeti, azzal kapcsolatban említésre érdemes a mindig arrogánsan okos Brodszkij álláspontja: „Nekem a Sztálinról írt művek közül Mandelstam 1937-es Ódája tetszik a legjobban. Szerintem ez Mandelstam talán legnagyszerűbb költeménye. Sőt a XX. századi orosz irodalom egyik legfontosabb alkotása. Mert Mandelstamnak ez a verse egyszerre óda és szatíra, és e két ellentétes törekvésből egy merőben új minőség származik. Ez egy igazi műremek… Volkov: Tudni kell, hogy Mandelstam először egy szatirikus költeményt írt Sztálinról, amiért természetesen letartóztatták, még 1934-ben. Az Ódát később írta. Általában fordítva szokott ez lenni. Először írják meg az ódát, és azután a kiábrándult pamfleteket. Sztálin reakciója elsőre logikátlannak tűnik. Mandelstamot a szatíráért Voronyezsbe száműzték, majd elengedték, az Óda után viszont tönkretették. Brodszkij: Hát, tudod, ha Joszif Visszarionovics volnék, engem egyáltalán nem dühítene fel a szatirikus költemény, de az Óda után, Sztálin helyében, rögtön elvágtam volna Mandelstam torkát.” Solomon Volkov: Conversation with Joseph Brodsky, New York, The Free Press, 1998, 31–32. Lev Loszev, Brodszkij barátja és életrajzírója szerint Volkov a szöveget a Brodszkijjal való egyeztetés és a Brodszkij-jogokat birtokló alapítvány engedélye nélkül jelentette meg. Azaz: a történet végtelenül szellemes, de hitelessége akár kétséges is lehet. (Lev Loseff: Joseph Brodsky: a Literary Life, New Haven–London, Yale UP, 2011.)

27. J. M. Coetzee: Osip Mandelstam and the Stalin Ode, Representations, 35, 1991, Summer, 72–83: 80. „…Sztálin hatalmi sakkjátszmájában, amelyet nemcsak Mandelstammal, hanem mindazokkal játszott, akik a szavak mestereiként az utolsó szót mondják majd ki róla és koráról – ebben a játszmában, amelyben Sztálin ravaszul úgy akarta befolyásolni a róla szóló ítéletet, hogy az írókból azonmód kikényszerítette a legszebb végszavakat –, olybá tűnik, mintha Mandelstam döntetlenre játszott volna: az ódájával nem kiegyensúlyozott döntetlenre (az túlságosan is provokatív lett volna), nem is olyanra, amikor a másik fél észreveszi a szándékot: hanem egyfajta technikai döntetlenre, amilyenbe a gyengébb játékos néha belecsúszhat anélkül, hogy az ellenfelét látványosan behúzná a csőbe, és így fél ponttal zárul számára a mérkőzés, miközben nem kell szégyenkeznie amiatt, hogy kapitulál.”

28. Bulgakov 1930 februárjában hosszú és kétségbeesett levelet írt a Szovjetunió kormányának, Sztálin április 18-án telefonhívással válaszolt, amelyben reménykeltően viselkedett, s utóbb Bulgakov valóban állást is kapott a Művész Színházban, de a lényegen, módszeres tönkretételén mindez már nem változtatott. Vö. Mihail Afanaszjevics Bulgakov: Sárba taposva. Naplók, levelek, 1917–1940, összeáll., ford. Kiss Ilona, Budapest, Magvető, 2004, 210. Ami Paszternakot illeti, Sztálin 1933-ban valóban felhívta, s Mandelstam róla szóló verséről érdeklődött, hajnali két órakor (lásd Jose Manuel Prieto: Reading Mandelstam on Stalin, New York Review of Books, June 10, 2010).

29. Pór Judit: A költő és a politika (Oszip Mandelstam néhány „Sztálin-verséről”, Nagyvilág, 1995/4, 307–316.

30. A vita előtörténetetét, részletes ismertetését, azaz nyelvészeti és politikatörténeti összefüggéseinek példátlanul alapos és mély elemzését lásd Havas Ferenc: A Marrizmus-szindróma. Sztálinizmus és nyelvtudomány, Budapest, Tinta, 2002, 389; Dmitry Shlapentokh: The Fare of Nikolai Marr’s Linguistic Theories: The Case of Linguistics in the Political Context, Journal of Eurasian Studies, 2011, 2, 60–73. Marr csak azért úszta meg a nyilvánosság előtti rituális megszégyenítő vitát, mert 1934-ben, amúgy a korszak jeles nyelvészeként, meghalt.

31. Ritoók Zsigmond: A görög énekmondók, Budapest, Akadémiai, 1973; Albert B. Lord, Epic Singers and Oral Tradition, Ithaca, NY, Cornell UP, 1991.

32. Anna Arutunyan: The Role of Radio: a Common Ear, in Uő: The Media in Russia, Maidenhead, NY, Open UP, McGraw–Hill Education, 2009, 145.

33. És persze nem tudunk arról, hogy a nemzetiszocialista nyelv – amelyet ugyancsak radikálisan befolyásolt a náci Németország – alkalmas lett volna arra, hogy igazán komoly irodalmat hagyjon maga mögött. Amint nem is hagyott. (Minden bizonnyal Gottfried Benn és Ernst Jünger a két nagy kivétel.)

34. Amint például az 1970-ben született Pavel Bikov nagyszerű Orosz trilógiája sem elképzelhető Platonov szövegei nélkül. Azaz a történelmi tapasztalat változásai és a posztszocialista kultúra közti összefüggések értelmezhetetlenek a milliók által használt ismeretlen nyelv nélkül.

35. Vaszilij Grosszman: Írások a háborúról. Az öreg tanító, ford. Gyáros László, Szeged, Szikra, 1944; Uő: Élet, ford. n., Szeged, Szikra, 1945; Uő: Sztyepán Kolcsugin, ford. Németh László, Budapest, Új Magyar Könyvkiadó, 1952. Az utóbbit 1953 és 1960 között négyszer adták ki, alkalmanként tízezer példányban.

36. Marcel Proust: A megtalált idő, ford. Jancsó Júlia, Budapest, Atlantisz, 2009, 237.

37. Az angol fordítás egy évvel később jelent meg: René Fülöp-Miller, The Mind and Face of Bolshevism: An Examination of Cultural Life in Soviet Russia, London–New York, Putnam, 1927. Fülöp-Miller korai beszámolója az elmúlt évtizedben gyakran használt, fontos forrás lett.

38. „A fesztivállal láthatóvá, örökké és érinthetetlenné akarták tenni az új társadalmi köteléket […]. A fesztivált – ahol a vágy találkozott a tudással, és a népnevelés helyét átvette az öröm – úgy tervezték meg, hogy egyszerre legyen benne politika és pszichológia, esztétika és erkölcs, propaganda és vallás.” Mona Ozouf: Festivals and the French Revolution, Cambridge, MA–London, England, Harvard UP, 1988, 9.

39. „A Tőke eredetét tekintve melodramatikus – arra törekszik, hogy megfordítsa a kor idealizmus iránti irányultságát és a hegeli gondolatnak a valós világba helyezésével a feje tetejére állítsa a hegeli rendszert. Mindkét rendszer statikus állapotba torkollik – Marx esetében ez az »egyetemes válság«, az utolsó forradalom, ami után nincsen tovább, a lélekben és azon kívül zajló végső forradalom. A dialektikának az anyagi világba történő áthelyezése természetesen ahhoz kellett, hogy a Tőke többet jelentsen a többi melodrámánál. A marxista melodráma legalább szól valamiről.” Wylie Sypher: The Marxist Melodrama, The Kenyon Review, 10, 3, Summer, 1948, 431–444; lásd még: „Tomskii talked in 1933 about »melodramatic wrongdoers« (melodramaticheskie zlodei).” Igal Halfin:Terror in My Soul, id. kiad., 14.

40. Vö. György Péter: A mindennapok tükre, avagy a korstílus akarása, in A művészet katonái. Sztálinizmus és kultúra, szerk. Uő–Turai Hedvig, Budapest, Corvina, 1992, 12–24.

41. Gyarmati György: Egy hazugságtákolmány tündöklése és bukása. Rajk–Tito-perek Magyarországon, 1948–1956, Rubicon, 2015/10; Uő: Glanz und Fiasko Einer Lügenschmiede, Rajk–Tito-Schauprozesse in Ungarn, 1948–1956, in Sowjetische Schauprozesse in Mittel- und Osteuropa, hrsg. Csaba Szabó, Wien, Balassi Inst. Collegium Hungaricum–Ungarische Archivdelegation beim Haus-, Hof- und Staatsarchiv, 2015, 51–81 (Publikationen der Ungarischen Geschichtforschung in Wien, XIII).

42. Baranov, Rajk és Kádár megbeszélése 1948. május, in Moszkvának jelentjük… Titkos dokumentumok, 1944–1948, szerk. Izsák Lajos–Kun Miklós, Budapest, Századvég, 1994, 262–266; Magyar Dolgozók Pártja Egyesülési Kongresszus tananyag alapfokú szemináriumok számára, Budapest, MDP Országos Oktatási Osztálya, 1948.

43. „A performansz kizárólag a jelenben él. Nem lehet megőrizni, felvenni, dokumentálni, a performansz sehogyan sem képes részt venni a reprezentációk reprezentációjának forgalmában: mert amint ez megtörténik, máris nem performanszról van szó. Amennyire egy performansz megpróbál bekerülni a reprodukciós gazdaságba, éppannyit árul, illetve veszít el a saját ontológiájának ígéretéből. Az előadás léte, akárcsak az itt felvázolt szubjektivitás ontológiája, önnön megszüntében válik önmagává.” Peggy Phelan: Unmarked. The ontology of performance: representation without reproduction, in Uő: Unmarked: the Politics of Performance, London–New York, Routledge, 1995, 146.

44. Jacques Le Goff: History and Memory, ford. Steven Rerndall–Elisabeth Claman, New York, Columbia UP, 1992, xvii.

45. Rebecca Schneider: Performing Remains. Art and War in Times of Theatrical Reenactment, London–New York, Routledge, 2011, 87–11; újabban: Perform, Repeat, Live Art in History, szerk. Amelia Jones–Adrian Heatfield, Bristol/Chicago, Intellect, 2012, 142–143.

46. Life, Once More, Forms of Reeanctment in Contemporary Art, szerk. Sven Lütticken–Witte de With, Rotterdam, Center for Contemporary Art, 2005.

47. Vö. például Kalmár Melinda: Történelmi galaxisok vonzásában. Magyarország és a szovjetrendszer 1945–1990, Budapest, Osiris, 2014. Az évtizedes munkával készült, s vitathatatlanul meghatározó jelentőségű monográfia horizontjáról egyszerűen láthatatlanok azok a politika és ideológiatörténet működését elemző esettanulmányok, amelyek nem a korszak kivételezett hatalmi kontextusában megjelenő problémákkal foglalkoznak. Olyan – hosszú évek óta fontos olvasmányaimként számon tartott –, a sztálinizmus évtizedei alatt keletkezett, s a mifelénk kanonizált politikai eseménytörténet szempontjából gyakran még mindig láthatatlan szövegeket elemző kötetekről van szó, amelyek a hagyományos politikai történelem ingerküszöbét nem érik el. Így például Igal Halfin: Terror in My Soul, id. kiad.; Jochen Hellbeck: Revolution on My Mind. Writing Diary under Stalin, Cambridge, MA–London, England, Harvard UP, 2006; Irina Paperno: Stories of the Soviet Experience. Memoirs, Diaries, Dreams, Ithaca–London, Cornell UP, 2009.

48. Aleida Assmann: Geschichte im Gedächtnis: Von der individuellen Erfahrung zur öffentlichen Inszenierung, München, Beck, 2007. A színrevitel (a német Inszenierung, illetve a francia Mise-en-scène jóval inkább használatban van mifelénk, mint az angol staging) nem azonos az előadással magával. „Vagyis a színrevitel […] az észlelés tekintetében a néző által jön létre. Vagyis a színrevitel folyamata épp a színrevitel és az előadás közötti különbségből […] indul ki […]. Következésképp a színrevitelt olyan stratégiák kialakításának, megteremtésének, kipróbálásának és rögzítésének a folyamataként határozzuk meg, amelyek az előadás anyagiságának performatív létrejöttére irányulnak.” Erika Fischer-Lichte: Színrevitel, in Uő: A performativitás esztétikája, ford. Kiss Gabriella, Budapest, Balassi, 2009, 258–259.

49. „Noha az ikonológiát [azaz a nyomok tudományát – Gy. P.] gyakran csupán az őskori archeológia segédtudományának tekintik, az mégis összefoglalja, sőt felerősítve mutatja meg a maradványokról alkotott minden hiteles tudás módszertani korlátait és lehetőségeit: a tekintet, a felismerés, az átvitel, az értelmező ábrák problémáit: a – Michel Menu szép szóhasználatával élve – »nyomok nyomaival, maradékok maradékaival« való nehéz bánásmódból fakadó értelmezési problémákat.” Georges Didi-Huberman: Hasonlóság és érintkezés. A lenyomat archeológiája, anakronizmusa és modernsége, ford. Házas Nikoletta–Moldvay Tamás–Seregi Tamás–Z. Varga Zoltán, Budapest, Budapesti Kommunikációs Főiskola, 2014, 213.

50. A hatalom képzelete című kötetemben (Budapest, Magvető, 2014, 11–13) utaltam a társadalmi kvále, tehát a két rendszer közti szakadék áthidalhatóságának nehézségeire. A jelen könyv nem csekély mértékben az ott felvetettek további elemzését nyújtja.

51. Az első levél, illetve feljegyzés dátuma 1946. december 28., az utolsóé 1948. július 13. A leveleket íróik datálták, de a keletkezés helyét többnyire nem tüntették fel. Amennyire a leszármazottakkal folytatott beszélgetések alapján azonosíthattam, Óbudán, a IX. kerületben, valamint az MKP különféle bentlakásos pártiskoláiban, illetve Madisz és a Mefesz táboraiban keletkeztek.

52. Ebben az esetben egyszerre használtam a jegyzőkönyvnek az MTA Levéltárában őrzött 1951-es gépiratát, illetve Sántha özvegye, Majerszky Klára könyvét (A Sántha-ügy, Budapest, Akadémiai, 1997), valamint Huszár Tibor köteteit: A hatalom rejtett dimenziói. Magyar Tudományos Tanács 1948–1949, Budapest, Akadémiai, 1995; A politikai gépezet 1951 tavaszán Magyarországon. Sántha Kálmán ügye (esettanulmány), Budapest, Corvina, 1998.

53. Alexander Afinogenyev (sic!): Fear, in Six Soviet Plays, szerk. Eugene Lyons, oroszból ford., előszó Elmer Rice, Cambridge, Riverside Press, 1934, 391–469. Az amerikai baloldali, (ekkor még) kommunista Lyons szerkesztésében megjelent kötet szerzőinek sorsa említést érdemel. Bulgakov belső száműzetésben, és közben Sztálinnak könyörögve, magas vérnyomása következtében halt meg 1940-ben; Katajev 1986-ban, békében, a kilencvenhez közel, Moszkvában hunyt el; Nyikolaj Pogodin két Lenin-díjat kiérdemelve, 1962-ban, hatvankét évesen. A Bulgakovot többször kritizáló, erősen baloldali Vlagyimir Kirsont Afinogenovval egy időben zárták ki az Írószövetségből, majd a Pártból, s trockista kapcsolatai miatt 1938-ban, harminchat évesen kivégezték. Anatolij Glebovics Glebov 1964-ben halt meg, hatvanöt évesen, békében.

54. Julie A. Cassiday: The Enemy on Trial. Early Soviet Courts on Stage and Screen, De Kalb, Ill., Northern Illinois UP, 2000, 165–183.

55. Stalin’ s Letters to Molotov, szerk. Lars T. Lih–Oleg V. Naumov–Oleg V. Khleviuk, ford. Catherine A. Fitzpatrick, New Haven–London, Yale UP, 1995, 66. levél, 210.

56. Jochen Hellbeck: Stalin’s Inkwell, Alexander Afinogenov, in Uő: Revolution on My Mind. Writing Diary under Stalin, Cambridge, MA–London, England, Harvard UP, 2006, 285–345.

Köszönetnyilvánítás

Nem pusztán hagyományos udvariassági szokásokat követek, amikor az alábbiakban felsorolom, hogy kik azok, akik nélkül ez a könyv nem létezhetne. Ilyesféle könyvet írni lehetetlen egyedül, hosszú évek sok fontos beszélgetése, számos kiváló barátom, kollégám rendíthetetlen türelme, önzetlensége kellett ahhoz, ami végül olvasható. Ami ebben a könyvben jó, abban mind benne vannak, ami tévedés, azért nyilvánvalóan az enyém minden felelősség. Különös köszönettel tartozom a J. házaspárnak, akik egykori levelezésük közlésének jogát adták nekem. Jó pár évet vártam a kéziratukkal, amire megtaláltam annak (reményeim szerint) legjobb helyét. Ma már nincsenek az élők sorában, holott az elmúlt két évben sokszor szorultam volna segítségükre. Toronyi Zsuzsa, a Magyar Zsidó Múzeum és Levéltár igazgatója nem pusztán a lektorálás munkáját vállalta el, de az 1935. és 1950. évi Izraelita Országos Gyűlések jegyzőkönyveinek kéz(gép)iratait és számos fényképet is a rendelkezésemre bocsátott, s mindezen túl igyekezett olykor lehetetlen kéréseim mindegyikét teljesíteni, illetve kérdéseim sorára végtelen türelemmel válaszolni. Ugyancsak lefegyverzően segítőkész volt a Múzeum és Levéltár összes munkatársa, így Farkas Zsófia, Herczog Noémi, Prinner Gábor és Volenszky Paula. Rengeteg segítséget kaptam Bányai Viktóriától, az MTA Társadalomtudományi Kutatóközpontjának tudományos főmunkatársától, aki szerencsémre ideje egy részét az ELTE Asszirológiai és Hebraisztikai Intézetében tölti, s tanácsain kívül a nélkülözhetetlen könyvtárukhoz való hozzáférésben is segítségemre volt, ahogyan az utóbbiban Komoróczy Szonja segítőkészségére is számíthattam. Bacskai Sándor és Lózsy Tamás jelentették az utat az ortodoxia világa felé. Lózsy Tamás a jelenleg létrehozás alatt álló ortodox levéltár dokumentumai között segített eligazodnom, s nagylelkűen járult hozzá fontos kéziratok, fotográfiák publikálásához. Hay Diana, az Akadémiai Levéltár osztályvezetője nem pusztán partner volt abban, hogy hiánytalanul elolvashassam a Sántha Kálmánnal kapcsolatos kéziratos dokumentumokat, de a maga finom és elegáns módján vezetett rá, merre lépjek tovább. Az ÁBTL igazgatója, munkatársai is mind segítőkészségükről tettek tanúbizonyságot: Gyarmati György, Szőnyei Tamás és az olvasóterem munkatársai egyaránt. Szilágyi Ákosnak a Mandelstam-vers, Vajda Rózának az angol szövegek fordításait köszönöm. Vértes Judit számos orosz nyelvű probléma megoldásában segített. A Mérei Ferenc barátaiból álló Törzs rendezvényirodalmának elolvasásához és a Lux László-szövegek használatához Biró Dánieltől, Biró Esztertől, Várnai Páltól, Horváth Judittól, Horváth Ágnestől, Mérei Esztertől, Mérei Annától, Mérei Zsuzsától kaptam segítséget és jóváhagyást. Zsámboki Péter önzetlen segítőkészségéért is köszönettel tartozom. K. Horváth Zsolt ugyancsak komoly segítséget nyújtott a Törzs történetével kapcsolatos dokumentumok közötti eligazodásban. Külön köszönettel tartozom a Debreceni Egyetem tanárának, Kricsfalusi Beatrixnak, aki a színháztudománnyal kapcsolatos kérdésekben nyújtott fontos segítséget. A kötethez készített képekért Dezső Tamásnak és Kende Jánosnak tartozom hálával. Pintér József végtelen türelme és tehetsége nélkül a könyv tipográfiai, vizuális rendje lett volna elképzelhetetlen. Szegő Jánosnak, e könyv (empatikus) szerkesztőjének lenne mit mondania a nyelvért való küzdelemről. Schmal Alexandra szigorú figyelemmel gondozta a szövegeket, segített megtalálni azok helyét, létrehozni a lehető legjobb szerkezetet. Szakértelmére ugyanúgy rászorultam, amint Dávid Anna türelmére, okos figyelmére is számíthattam. Mindhármuknak köszönettel tartozom, amint Balogh Emerenciának is, aki korrektorként végzett nagy munkát.

Köszönöm Morcsányi Gézának, mint hosszú évtizedek óta mindig. És most már Nyáry Krisztiánnak is. Ugyancsak köszönet és hála illeti az alábbiakat: Almási Miklós, Árvai Judit, Bacsó Béla, Bán Zsófia, Bezúr Györgyi, Boka László, Borgos Anna, Cseresznyés László, Darvas István, Erdélyi Ágnes, Farkas Noémi, Galambos Ádám, Heisler András, Jánossy Lajos, Kakuszi Edit, Kalmár Éva, Kovács Zoltán, Margócsy István, Müller Miklós, Orbán Katalin, Noemi Pfeiffer, Radnóti Sándor, Román Anna, Schein Gábor, Sonnevend Júlia, Szolláth Dávid, Zeke Gyula. Végül, de nem utolsósorban: a CEU, az ELTE Egyetemi Könyvtár, az ELTE BTK Központi Olvasóterem, a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár, az OSZK munkatársainak tartozom – mint oly sokszor – nem is kevéssel.

(2013–2016)

RÖVIDÍTÉSEK

ÁBTL – Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára

ÁEH – Állami Egyházügyi Hivatal

ÁVH – Államvédelmi Hatóság

BIH – Budapesti Izraelita Hitközség

BSZKRT – Budapest Székesfővárosi Közlekedési Részvénytársaság

CEU – Central European University, Budapest

Cseka – Összoroszországi Különleges Bizottság (1917–1922 között)

ELTE – Eötvös Loránd Tudományegyetem

EMIH – Egységes Magyarországi Izraelita Hitközség

FKGP – Független Kisgazdapárt

GPU, OGPU – (egyesített) állami politikai igazgatóság (1921 és 1934 között a Szovjetunió politikai rendőrsége, előbb CSEKA, utána NKVD, majd KGB)

IMIT – Izraelita Magyar Irodalmi Társaság

KGB – állambiztonság bizottság (szovjet politikai rendőrség 1954–1991 között)

KISOSZ – Kisiparosok Országos Szövetsége

KISZ – Kommunista Ifjúsági Szövetség

KSH – Központi Statisztikai Hivatal

Madisz – Magyar Demokratikus Ifjúsági Szövetség

Mazsihisz – Magyarországi Zsidó Hitközségek Szövetsége

MCSZ – Magyar Cionista Szövetség

MDP – Magyar Dolgozók Pártja

Mefesz – Magyar Egyetemisták és Főiskolások Szövetsége

Milev – Magyar Zsidó Múzeum és Levéltár

MIOI – Magyarországi Izraeliták Országos Irodája

MIOK – Magyar Izraeliták Országos Képviselete

MKP – Magyar Kommunista Párt

MNL OL – Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára

MSZDP – Magyarországi Szociáldemokrata Párt

MSZMP – Magyar Szocialista Munkáspárt

MTI – Magyar Távirati Iroda

MTT – Magyar Tudományos Tanács

Nékosz – Népi Kollégiumok Országos Szövetsége

OMIKE – Országos Magyar Izraelita Közművelődési Egyesület

OSZK – Országos Széchényi Könyvtár

OTI – Országos Társadalombiztosítási Intézet

PIH – Pesti Izraelita Hitközség

SZIT – Szakszervezeti Ifjúmunkás- és Tanoncmozgalom

SZKP – Szovjet Kommunista Párt

SzU – Szovjetunió

ÜB – Ügyvezető Bizottság

ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font Licence