Aline Ohanesian

ORHAN ÖRÖKSÉGE

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Aline Ohanesian: ORHAN’S INHERITANCE

Algonquin Books of Chapel Hill (North Carolina, USA), 2015

Fordította: Lázár Júlia

© Aline Ohanesian, 2015

© Lázár Júlia, 2016

Borítóterv: Papp Norbert

© Tarandus Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Tarandus Kiadó, Győr, 2016

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó hetvennegyedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Bakay Dóra

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

EPUB ISBN 978-615-5584-23-7

Az én Vramemnek,

aki lehetővé tette, hogy ez a könyv megszülessen,

valamint Alecnek és Vaughnnak,

akik miatt meg kellett írnom

„A múlt nem halott, el sem múlt.”

William Faulkner

„A nyelv a lét háza. A nyelv hajlékában lakozik az ember.”

Martin Heidegger

I. RÉSZ

1990

1. FEJEZET

Fejsze az erdőben

Az udvaron álló tizenhét üst egyikében találtak rá, az indigószínű festék, amiben ázott, két árnyalattal volt sötétebb az égnél. Karja és álla a rézperemre támaszkodott, de a kilencvenhárom éves Kemal Türkoğlu többi testrésze szép halványkék árnyalatot öltött. Orhannak azt mesélték, hogy a falu öregjei ott álltak a süllyedő holttest előtt, az olvasójukat babrálva, míg a fiaik az ostábla mellett a dobókockát szorongatva vártak. Az illem tiltotta, hogy női nézők is jöjjenek, de a hír órákon belül eljutott egyik konyhából a másikba, egyik áruspulttól a másikig. Dede, Orhan nagyapja, a házuk mellett ereszkedett bele a ruhafestékkel teli dézsába, csupasz testét csak egy rövidnadrág takarta.

Orhan a bérautó hátsó ülésébe süppedt: akkor beszélte rá magát az autó luxusára, amikor a hétórás buszozás rémképe már a bánatán is úrrá lett. Gyászában magányra vágyott, csirkéktől, öregektől, utazó kereskedőktől, vagy ami még rosszabb, az esetleges ismerősöktől távol, márpedig Törökország belsejében, egy anatóliai utazás során aligha kerülhette volna el őket. Azzal nyugtatta magát, hogy ennyit megérdemel. Ám az autó egy órát késett, a légkondicionáló nem működött, a sofőr pedig izzadsággal elegy olcsó kölnitől bűzlött. Orhan rágyújtott, és a másik ember kipárolgása ellen lehunyt szemmel védekezett.

– A családjához utazik? – kérdezte a sofőr.

– Igen – felelte Orhan.

– Szép is az. Sok fiatalember sosem tér vissza a falujába, ha egyszer elhagyta – mondta a sofőr.

Az igazság az, hogy három év is eltelt már a legutóbbi látogatása óta. Ha Dedének lett volna annyi józan esze, hogy ő is elhagyja ezt az isten háta mögötti helyet, most neki sem kellene visszajönnie.

Az autó letért az országútról, és egy nemrégiben kikövezett úton haladt Sivas városa felé, melynek külvárosa Karod faluval határos. A sofőr lassított, lehúzta az ablakot, földszagú fuvallat árasztotta el az autó belsejét. Isztambultól eltérően, melynek nagyszerűségét tükrözi a Boszporusz, Anatólia közepe a másik Törökország kvintesszenciája, melyhez nagyon nehéz lenne a „nagyszabású” vagy a „haladó” jelzőket társítani. Itt pásztorok terelgetik a nagyszakállú kecskéket, és zömök asszonyok viszik a batyu rőzsét a hátukon. Idő és haladás két régen látott rokon, akik alkalmanként levelet írnak haza. Sivas tartomány ősi útjai, az egykori híres selyemút részei szír, perzsa, görög, római lábak nyomát őrzik. Korhadó rönkfa, betontömbök, rozsdás bádoglemezek rogyadoznak a hajdani bizánci köveken, melyek építészeti különlegessége lényegesen dicsőbb múltra utal. Földrétegre földréteg rakódott, és a civilizációt elmosta a vörös folyó, a Kizilirmak sáros vize, furcsa, üledékes szépséget hagyva maga után.

Orhan az anatóliai nyarak elviselhetetlen hőségére gondol, ez a hő tapasztotta egymásra a különböző rétegeket.

– Van testvére? – kérdezte a sofőr.

– Nincs – felelte Orhan.

– Csak szülei? – nézett rá a visszapillantó tükörben.

– Van apám, nagyapám, nagynéném – felelte Orhan, és bámulta a csupasz tájat. Hogyan lehetséges, hogy a föld nehéz, anélkül hogy bármi ránehezedne, annyira nyomott a levegő, hogy alig jut lélegzethez?

Ugyanezek a történelem súlyát hordozó, számára megnevezhetetlen mezők ihlették arra, hogy először kézbe vegye Dede Leicáját. Tizenöt éves kora táján Orhan rájött, hogy ha kellően életlenre veszi a képet, Karod már nem akarja agyonnyomni. A fényképezőgép lencséjének segítségével gyerekkorának völgyei és dombjai absztrakt festményekre kezdtek emlékeztetni a sárga és zöld széles csíkjaival, a folyton változó kék és narancssárga égboltnak feszülő levendulamezőkkel. Csak később ébredt rá, azzal ad jelentést a tájnak, ahogyan keretbe foglalja. Azok az első fotók olyanok voltak, mint üveg alatt tárolt pillangótetemek.

– Én is Sivas mellett nőttem fel – folytatta a sofőr. – Mi a vezetékneve? Talán ismerem a családját.

Hát nincs menekvés: Törökországban az ember mindig el akarja helyezni a másikat. Az egyik dolog, amit Orhan Németországban szeretett, éppen a névtelenség.

– Türkoğlu – mondta végül.

A vezető arckifejezése – a visszapillantó keretében – megváltozott.

– Sajnálom – mormolta. – Kemal bej kivételes ember volt. Igaz, hogy Ctesiphonnál is harcolt?

Orhan bólintott, és beleszívott a cigarettájába.

– Ma már nem ilyen anyagból gyúrják az embert. Az a generáció még igazi férfiakból állt. Harcoltak egész Európa és Oroszország ellen, létrehozták a köztársaságot és egész iparágakat. Azért ez valami, igaz?

– Igen – helyeselt Orhan. – Ez valami.

– Az újság szerint egészségügyi okból merült meg a festékben – mondta a sofőr.

Orhan nem először hallotta ezt az abszurd történetet. Szinte biztosra vette, hogy ravasz kis nagynénje találta ki. Dede ugyan nagy tiszteletben álló első világháborús hősből lett üzletember, de excentrikus férfiú volt, olyan közegben, ahol az excentrizmust vagy meg kellett magyarázni, vagy el kellett rejteni.

A Karodhoz hasonló falvakban minden személynek, kőnek, tárgynak szüksége van valamilyen burokra: ruhából, téglából, porból készült védőpáncélra. Férfiak és nők fezzel vagy kendővel fedik el magukat. Ez a szerénység jellemzi az állataikat, a beszédjüket, a gondolataikat. Miért lenne pont Dede halála kivétel?

Az autó balra kanyarodik, a sóderrel felszórt út a faluba vezet.

Orhan keresi a fából épült póznát, melyre fehér festékkel, kézzel festették a falu nevét, de nincs sehol. Fiatal fiú ballag egy tehéncsorda nyomában, élénk narancsárga inget és sortot visel. Hosszú bottal bökdösi a tehenek hátát, hogy a sárkunyhók közti keskeny csapások valamelyikére terelje őket.

– Itt volnánk? – kérdezi a sofőr.

– Igen – feleli Orhan. – Csak menjen végig ezen az úton, míg meg nem pillantja a nagy oszlopos házat.

A kavics csikorgása is elhal, amikor az autó megáll. Orhan elnyomja a cigarettáját, és kiszáll. Hallja a fizetett siratóasszonyok hangját, a begyakorolt ütem előcsalja az autóból. Két, talán három női hang szól, olyan szomorúsággal, sebzettséggel telítve, melyet csak a gyakorlat hozhat meg. Az emeletes családi ház külső szemmel nézve omladozó rom, de itt, Anatólia közepének elfelejtett hátsó csücskében nagyszabású és szilárd építménynek hat. A vékony rétegben felvitt mustársárga díszvakolat kiugrik-besüpped a kézzel fejtett és összetapasztott szürke köveken, Orhant egy félig hámozott, összeaszott gyümölcsre emlékezteti. A nappalival és alagsorral is ellátott viktoriánus kinézetű ház a Tarik Vállalat szülőhelye, mely apró műhelyekből az utóbbi hat évtizedben nagy céggé nőtte ki magát, Olasz- és Németország távolságra is szállított textíliát. A családi legenda szerint a romos falak között Orhan dédapja magának a szultánnak szőtt kilimet. Mindez még azelőtt történt, hogy a birodalomból köztársaság lett, és a demokrácia megszületett, amikor még a nyugatosodás nem forradalmasította, mit is jelent töröknek lenni. Az udvaron, a háztól balra masszív rézüstök őrzik a rozzant épületet. Néhány évtizede festéket tároltak a tartályokban, aztán gyerekek bújócskáztak bennük, még később a nargile és a cigaretta hamuja került a mélyükre. Ezek az edények őrizték Dede életének sok-sok darabkáját. Talán így van rendjén, hogy már őrzik az utolsó leheletét is.

Orhan ismerős ösvényen kanyarog az üstök között. Mind üres, kivéve egyet, melyben a homályos körvonalakat öltő festék inkább fekete, mint kék: a búcsú színe.

A bejárati ajtó fakerete fölött kőív, rajta kivehetetlen felirat és egy évszám – 1905 – csalogatják a látogatót vissza, a bent rekedt időbe. Senki nem tudja, mit jelent a felirat, vagy milyen nyelven írták. Orhan meggörnyeszti kétméteres alakját, hogy beléphessen az otthonába, a különös városi és falusi emberek tömkelegébe, akik mind azért jelentek meg, hogy tisztelegjenek a halott előtt, hozzá étellel és pletykával töltekezzenek. A siratóasszonyok vezetője, aki aranyfogából ítélve gazdag lehetett, a Koránból vett dallammal erőteljesen meghatározta a siratás alaphangulatát.

– A festékbe fojtotta magát – suttogja valaki.

– Ha így van, miért nem kék a feje? – kérdi egy másik.

– Olyan szépen összehajtogatta a ruháit – jegyzi meg a harmadik, mintha ez bizonyítana bármit is.

– Úgy látszik, a gyógyszerszínezék a divat Isztambulban.

– Mindig is előrelátó ember volt.

Orhan csak egy maroknyi embert fedez fel a szobában. Akinek egy csöpp esze vagy lehetősége volt, régen elhagyta Karodot, lehántotta magáról, mint egy elszabott kabátot. Néhány idős férfi és nő, valaha a szülei barátai, megpaskolják az arcát, a kezét szorongatják, ő udvariasan néninek és bácsinak nevezi őket. Közben falusi lányok, egyik sem idősebb húsznál, teát és süteményt kínálnak műanyag tálcáról, fekete fejkendő borul a lesütött pilláik fölé. Hagyományos, bő bugyogót, şalvart viselnek élénk színű pamutruháik alatt. Orhan felismerni véli egyiket-másikat. Váratlanul tudatára ébred olasz öltönyének és cipőjének, fog egy csésze teát, és a nappali felé igyekszik, ahol minden lapos felületet – asztalt, könyvespolcot, párkányt, de még a televíziót is – otthoni készítésű asztalkendőkkel terítettek le. A bézs árnyalatú bonyolult mértani alakzatok vagy virágminták illedelmesen takarják az adott felületeket. Egy fiatal lány, oldalán idősebb asszonyokkal – egyikükben Orhan felismeri a helyi házasságközvetítőt – szerényen baklavával kínálja.

– Maşallah! – mondja elismerően a házasságközvetítő, és tetőtől talpig végiméri Orhant. – Hallottuk, bérelt autóval jött – bólogat hozzá ünnepélyesen. A tőle balra álló lány föl nem emelné a tekintetét a műanyag tálcára halmozott édességről, az öregasszony cinkos mosolyt villant Orhanra. Orhan tiltakozó mozdulattal emeli föl a kezét, reméli, hogy a jelzés egyetemes: világossá teszi, hogy sem a baklavából, sem a lányból nem kér.

Amikor hat éve először tért vissza Németországból, ugyanezek a „nénék” úgy őrizkedtek tőle, mintha leprás lenne. Kommunistának emlegették a háta mögött, de olykor a szemébe is vágták mint szitokszót. Most meg egyetlen lányukkal parádéznak előtte, és arról ábrándoznak, hogy a csodaunoka, a sikeres üzletember lesz a vejük. Az ő gúnyolódásuk és apja hasonló viselkedése az oka, hogy Isztambulban telepedett le, ahol senki sem tudott a múltjáról. Városi barátai németországi tartózkodásában sem láttak mást, mint egy gazdag ember neveltetésének velejáróját, véletlenül sem tartották szégyenletes, kényszerű száműzetésnek.

A lány még mindig ott áll előtte, kérges tenyerében esetlenül tartja a tálcát. A keze feltűnően öregebbnek látszik, mint ő maga. Ezek a lányok semmiben sem hasonlítanak az isztambuli elit gazellaszerű jelenségeire, azokra a modern lányokra, akiknek egyike Hülya, Orhan volt barátnője is. Most talán, mint friss örökös, újra a gyönyörű testű és tökéletes bőrű Hülya nyomába eredhetne, és a lány számára korántsem szokatlan rámenősséggel visszahódíthatná. A török örökösödési törvény szerint a vagyon java ugyan Orhan haszontalan apjának jut, de azért biztosan Orhannak is csurran-cseppen valami. Hülya hozzá költözhetne, a ház ősi falait díszíthetné csupa olyasmi, amit a lány sznob barátai magas művészetnek tartanak. Egy nagy porcelános vitrint kellene vennie a lány nyugati relikviáinak, a Lady Diana arcképével díszített tányérnak, a Duran Duran-albumok előkelő helyre kerülnének a könyvespolcon. Ott lehetne a kapitalizmus minden szimbóluma, olyan bosszantó apróságok nélkül, mint szabadság vagy kisebbségi jogok.

Orhan lenyeli a tea maradékát, az apró csészét a lány baklavás tálcájára helyezi, és bemegy a nappaliba, ahol kisebb a tömeg. A szobában mindössze hárman vannak, a nagynénje, apja és egy modern szabású öltönyt viselő férfi, aki nem lehet más, mint Dede ügyvédje. Kínos csendben üldögélnek, és ezt az ő megjelenése sem zavarja meg. Fatma néni a hátsó falnál ül, szokásos ruhájában – hosszú ujjú parasztruha lágy, sötét műselyemből, alatta a bő şalvar – mindent elkövet, hogy láthatatlan maradjon. Orhant meglepi, hogy fekete pamutkendő keretezi az asszony szilva alakú arcát. A falusi asszonyok körében megszokott, hogy bizonyos kor után kendőt kötnek, de a nénje eddig nemigen vetett ügyet a konvenciókra.

A térdén hatalmas alumíniumtálcát egyensúlyoz, villámgyorsan belez ki vagy egy tucat apró tököt. A keze őrült iramban jár, de Orhan sejti, hogy egyetlen kimondott szó sem kerülheti el a figyelmét. Orhan lehajol, és gyorsan megcsippenti az arcát. Az asszony elmosolyodik, mihelyt meglátja, a szája csupa aranyfog. Orhan csendben elfoglalja a hozzá legközelebb eső széket. Fényfolt szökken a tálcáról Fatma néni aranyfogára, és vissza. Fokhagyma és paprikakrém csípős szaga terjeng. Fatma maroknyi darált marhahúst és rizst lapátol minden tök belsejébe, a lábát szétterpeszti, hogy szilárdan nyugodjon a térdén a tálca. A sárga-zöld tökök úgy csillognak, mint gyöngyök az ékszeres dobozban. Orhan keze ösztönösen mozdul a mellkasához, ahol régen a fényképezőgép lógott. Csak egy pillanattal később jut eszébe, hogy már nincs meg. Isztambulban, ahol most él, ez szinte soha nem történik meg. A teste úgy emlékszik az elveszített tárgyra, mint amputált beteg a levágott végtagjára.

A Leica talán még itt hever valahol a házban. Nem látta, mióta öt-hat évvel ezelőtt letartóztatták, és nem is akarja látni. Ügyes szerető. Ha újból hozzáérne, ha szilárd kézzel lenyomná az exponáló gombot, a rés elég nagyra tágulna ahhoz, hogy a fény behatoljon, aztán bezárulna újra. Mámorítóan ismerős hangot adna ki, valahol a taps és a nyögés között, és alig várná, hogy ő felhúzza megint. Öröm lenne, de rosszul végződne. Mindig így történt. Amikor Karodban utoljára fényképezett, éppen az 1980-as katonai puccsal birkózott az ország. Orhan mindössze tizenkilenc éves volt ama utolsó kattintás idején. A színek és anyagok éles ellentéte érdekelte. Oly mértékben az absztrakcióra koncentrált, hogy észre se vette, mi történik körülötte. A Leica viszont igen. Ellopta tőle a perspektívát.

Igen, jobban teszi, ha távol tartja magát tőle.

Nagyon igyekszik, hogy ne nézzen a szemközti sarokban, Dede kedvenc székében ülő apjára. A térdén nádpálca, a bal kezéről lógó olvasót morzsolgatja. Augusztus közepe van, Mustafa Türkoğlu, mint mindig, vidékiesen öltözött, a fején bézs házisapka, ing, kötött mellény, sötétszürke gyapjú sportkabát, bő şalvar. Orhan nem emlékszik, hogy látta volna másfajta ruhában. Az anatóliai nap perzselő hősége bekúszik az ablakon, azzal fenyeget, hogy Orhan tüdejéből kiszippantja az oxigént, de apja lezser tartása mit sem változik. Semmi nem változtathat ezen az emberen, még apja halála sem, hát még egy kevéske meleg.

Mustafa nem vesz tudomást Orhan jelenlétéről. Maga elé mered, megvetést sugárzó szeme két kemény, apró üveggolyó. Talán az egész nap során felvett testhelyzet az oka, a hosszú szertartás, a siratóasszonyok végeérhetetlen jajveszékelése, kézrázások és szomorú arcok. Miközben a vendégek sorra távoznak, Orhannak visszatér a régi, harcias énje. A száműzetés éveiben Dede hosszú levelei, a vele folytatott telefonbeszélgetések tartották életben. Milyen tragikomikus, hogy most itt marad ezzel a mérges kis emberrel, akinek napcserzette bőre éppolyan kemény lett, mint a szíve.

Dede ügyvédje a torkát köszörüli. Isztambulban biztosan mahagóni íróasztal várja, de most egy olyan apró, egyenes hátú széken ül, hogy térde szinte a mellkasához ér. Ez is Mustafa figyelemreméltó tehetségéről árulkodik, hogyan tud alárendelt helyzetbe kényszeríteni embereket.

– Kezdhetem? – kérdi Yilmaz úr.

Orhan apja bólintással felel.

– „Halálom esetén – olvassa a férfi – nişantaşi házam tulajdonjoga Mustafa fiamra szálljon, azzal a feltétellel, hogy haláláig gondoskodik a mi szeretett Fatma Cinoglunkról.”

Fatma néni nem reagál a neve említésére. Lehajtott fejjel könyörtelenül tovább belezi a tököket.

– „Teljes vagyonomat, beleértve ankarai és izmiri textilgyáraimat, a Tarik Vállalat teljes tőkéjét és minden tulajdonát unokámra, Orhan Türkoğlura hagyom.”

A szavak úgy mossák át Orhant, mint egy vödör meleg víz. Lebeg a meleg áramlatban, kienged belőle a feszültség. Fatma néni kaparászásán kívül a külvilág minden zaja belevész az ügyvéd ajkáról pergő szótagokba. Hát ilyen érzés, ha igazolnak minket! A vállalat mostantól teljesen az övé. Nem is számított erre. Mivel a török örökösödési törvényt még mindig erősen befolyásolják a saría törvényei, a bíróság talán nem hagyja jóvá, de akkor is ez a nagyapja végakarata.

Mustafa előrehajol Dede székén. Két kezével úgy kapaszkodik a nádpálcába, mint egy fuldokló. Száját összepréseli, mintha visszatartaná a lélegzetét. Dede szavaiból egy egész élet szemrehányása süt, Orhan szinte megsajnálja az apját.

– „Végezetül pedig a karodi családi otthon – az ügyvéd szünetet tart, és végigjártatja a tekintetét a szobában tartózkodókon – szálljon egy bizonyos Szeda Melkonjanra.”

Kire?

– A fattyú! – horkan fel Orhan apja. – A kurafi!

Orhan nem tudja biztosan, kinek az anyját vádolja pontosan, a sajátját, az ügyvédét vagy Dedéét. Talán minden anyát a világon.

– Az ki? – hallja Orhan a saját hangját.

– Na idefigyelj, te szaros! – fordul Mustafa az ügyvédhez, és sercint egyet a bajusza alól. – Úgy feldugom ezt az egészet a seggedbe, hogy a torkodon jön ki!

Orhan úgy érzi, mindjárt rosszul lesz. Pedig muszáj uralnia a helyzetet, összeszednie magát, koncentrálnia. Hogyan penderítheti ki Dede Mustafát és Fatma nénit az otthonukból, hiszen soha nem éltek máshol?

Orhan csak áll, és hüledezve néz körül a szobában.

– Ennek nincs semmi értelme – mondja végül.

– Ki az a Szeda Melkomam? – teszi fel a kérdést Mustafa.

– Szeda Melkonjan – javítja ki az ügyvéd.

– És maga tudja, ki ez a nő, Nagyhatalmú Városi Ügyvéd Úr? He? A vén mamlaszt még elcsábította volna valami némber? És rávette, hogy őrá hagyja az én házamat? – ordítja Orhan apja.

– Nem, Türkoğlu úr – feleli az ügyvéd –, nem ismerem a hölgyet, de birtokomban van a címe. Édesapja végakaratából világosan kitetszik, hogy ez a ház mostantól az övé.

– Senki nem fog kirúgni a saját házamból! – jelenti ki Mustafa.

– Ez lehetetlen – mondja Orhan, és megpróbálja elhessegetni a rémképet, hogy apja és nagynénje az ő isztambuli lakásába költözik. – A ház több mint száz éve a család tulajdona. Apám itt született. A nagynéném – folytatja – itt élt le hetven évet. Hova mehetnének?

– Ez talán elárul valamit Szeda Melkonjanról – feleli az ügyvéd, és egy nagyméretű, dohányszínű borítékot húz elő az aktatáskájából, hogy Orhannak nyújtsa.

– Senkit nem érdekel, mit árul el – gyújt Mustafa egy újabb cigarettára. – Törökország bármelyik ügyvédje a megmondhatója, hogy ez a végrendelet szemétre való.

Orhan feltépi a borítékot, és előhúzza Dede egyik apró fekete vázlatkönyvét.

– Ez is a végakarat része. Mostantól az öné – mondja az ügyvéd. – Az utolsó oldalon ott a cím, ahol a hölgyet megtalálja.

Orhan a szakadt kis könyvecskére pillant. A családban mindenki ismeri a fekete kötést és a lapokat szorosan összefogó fehér zsineget. Dede sosem tartotta magát művésznek, de mindig rajzolt. Úgy hordta magánál a noteszeit, mint mások az olvasót. Gyerekkorában Orhan a ház legkülönbözőbb zugaiban bukkant egy-egy kötetre, a játékdobozában, a konyhaszekrényben vagy a tyúkketrec mögött. Fatma néni ételeit és más evilági dolgokat teljes kötetek ábrázolják, de csodálatos állatok is felbukkantak a lapokon, képzeletbeliek és valóságosak is. Egyszer, Orhan úgy tizennégy éves lehetett, örömmel bukkant egy női test rajzaira, a mell, a lábak, a far részletei aprólékosan kidolgozva. Meglehetősen sok időt töltött a gyűjtemény tanulmányozásával, míg Fatma néni rá nem bukkant a matraca alá rejtett könyvecskére, és alaposan helyben nem hagyta miatta. Az ember sosem tudhatta, mit rejtenek a két puha tábla közé zárt lapok. És éppen a rejtély tette olyan borzongatóvá a pillanatot, amikor valaki kinyithatta Dede egy újabb vázlatkönyvét.

– Jellemző! – vakkantja oda az apja. – Kisemmiz minket, aztán vigaszdíjnak itt hagy egy köteg rajzot.

– Itt egy önnek címzett levél is – közli az ügyvéd, és átnyújt Mustafának egy apró lepecsételt borítékot. A papír egy végtelennek tűnő pillanatra megáll a levegőben, végül Mustafa, aki közben egy pillanatra sem veszi le a tekintetét az ügyvéd arcáról, kitépi a kezéből a borítékot.

Orhan a kezében tartott vázlatkönyvet forgatja. A kis kötet súlya, tapintása eléri, amit a siratóasszonyok és a részvétnyilvánítók hiába igyekeztek elérni. Orhan erősen beharapja az alsó ajkát, hogy segítsen a fájdalomnak lebírni a bánatot.

– Sajnálom, ha megzavartam a nyugalmukat – mondja az ügyvéd, aki távozáshoz készülődik.

– Dehogy zavarta – köpi Mustafa a két szót, mint egy átkot.

Az ügyvéd Orhanhoz fordul:

– Kikísérne, kérem, az autómhoz?

Orhan örömmel ragadja meg az alkalmat, hogy kiléphessen a sötét szobából, és szabaduljon apja jelenlététől. Odakint a gránátalmafák birkóznak a száraz széllel, a leveleik kevésbé tartózkodóan, de besegítenek. Táncolnak, lengedeznek, tükrözik a fényt, lebegő, negatív teret hoznak létre, melyről Orhan gyakran álmodik. Játszi könnyedségük éles ellentétben áll a Karod utcáit szegélyező rozzant épületekkel.

Orhan az idős ember létére fürge ügyvéd mellett lépked.

– Sajnálom, ami odabent történt – mondja Orhan. – Apám egészen kikelt magából.

– Nem hasonlít a nagyapjára – feleli az ügyvéd.

Orhan most először ébred rá, hogy az ügyvéd durván annyi idős lehet, mint az ő megboldogult nagyapja.

– Yilmaz úr, önök barátok voltak Dedével?

– Fogalmazhatunk így is – mondja Yilmaz. – Magára nagyon büszke volt. Tud róla?

– Isten a megmondhatója, hogy igyekeztem a kedvére tenni – feleli Orhan. – Gondolja, hogy utolsó pillanatáig ép maradt az elméje?

– Ha azt akarja megtudni tőlem, tisztában volt-e azzal, mit tesz, a válaszom igen. Azt kívánta, hogy maga vegye át a Tarik Vállalat irányítását. Ez nem azt jelenti, hogy az ügy jogszerű, addig nem, amíg az édesapja él. A ház ügyében próbáltam meggyőzni, mondván, ez csak elmérgesíti a dolgokat, de makacsul kitartott.

Orhan bólintott.

– A nagyapja jó ember volt – teszi az ügyvéd Orhan vállára a kezét. – Nem csinált volna ilyesmit, ha nem lett volna jó oka rá. Érti?

– Igen – hallja Orhan a saját hangját, bár érteni nem ért semmit.

– Nézze, a végakarat amúgy is rendkívül szokatlan. A házról szóló rész könnyen támadható, mert az örökösödési törvényünk az idegennel szemben a családtagot részesíti előnyben. Tehát ha a végakarat egy pontját megtámadja valaki, a többi is megkérdőjeleződik. Ezt pedig nem akarjuk.

– Nem – feleli Orhan.

– Menjen, és keresse föl a hölgyet! Tudja meg, mi ez az egész! A nagyapja így akarta. És ezeket a papírokat vigye magával! – húz elő az ügyvéd egy újabb borítékot. – Ajánlat, hogy kompenzációt fogadjon el a házért cserébe. Próbálja meg rávenni, hogy írja alá. Ez megnyugtatná az édesapját is. Akárki is a hölgy, nem valószínű, hogy nagyon kellene neki egy rozzant ház a semmi közepén.

– Remélem, hogy igaza van – feleli Orhan.

Amikor az ügyvéd autója eltűnik a láthatáron, Orhan visszamegy a házba. Apja, még mindig Dede zöld székében ülve, gomolygó cigarettafüstbe burkolózva mered rá.

– Tudod, hogy sosem szeretett engem. – A gyásznapon ezek apja első szavai, halk, baljós hangon suttogja el őket.

– Inkább kiszúrta volna a saját szemét, csak ne kelljen rám néznie, éreztem gyerekkoromtól. Került, mint a pestisest, amíg te nem jöttél. És most írásba is adta. Kihagyott, mintha nem is léteznék. Hivatalos formát adott a nemlétemnek.

– Minden apa szereti a fiát – szólal meg Orhan. – Még ha nem is tudja mindig jól kimutatni. – Ő aztán átélte.

– Inkább egy idegent választ – folytatja hitetlenkedve az apja.

Orhan emlékezteti magát, hogy mindez nem az ő hibája. Tényleg nem az, mégis bűnösnek érzi magát.

– Az ügyvéd nem a barátunk. Mit lépsz legközelebb? Fényesre nyalod a cipőjét?

– Dede megbízott benne – emlékezteti Orhan.

– A te Dedéd egy vén bolond! – mondja apja egyre hangosabban, és Orhan eltűnődik, mennyi idő kell ahhoz, hogy a család helyzetéről szóló hírek Karod utcáin és standjain túl eljussanak Isztambulba, a Tarik Vállalat székhelyére. – Amink csak volt, éppen most pergett ki az ujjaink között – folytatja az apja. – És erre te mit teszel?

– Nem minden – mondja Orhan. És csak a te ujjaid között, teszi hozzá gondolatban. Semmi többes szám!

– Téged elbájoltak, tudod. Elvarázsolt a Nyugat, a fényes pénzérméivel és az istentelen asszonyaival – mondja Mustafa, és összedörgöli a mutatóujját meg a hüvelykujját.

– Isztambulban élek. Mi köze ennek a Nyugathoz? – felel Orhan, és arra gondol, milyen régen nem érintett semmi csillogót és csupaszat.

– Hallgass! – mondja Mustafa, és a nádpálcára támaszkodva felegyenesedik. Orhan akarata ellenére is hátraugrik a fenyegető bot láttán.

– Nem léphetsz érintkezésbe azzal a nővel – jelenti ki az apja.

– Nem is érdekel, hogy ki az? És hogy Dede miért döntött így?

– Nem, nem akarom tudni. És megtiltom neked, hogy fölkavard ezt a szart, ami senkit nem izgat.

– Fel kell keresnem, ha vissza akarom szerezni a házat – mondja Orhan.

– Pogányok vesznek körül – feleli Mustafa, megint emeltebb hangon. – Nem kérek tőled semmit. Csak azt, hogy jó török légy, és jó muzulmán. Erre mit teszel? Szégyent hozol rám. Kommunistának állsz. Baloldali propagandát terjesztesz, és kirúgatod magad az országodból.

– Fotós voltam, és nem kommunista – kiabál már Orhan is. Vajon mikor érti meg végre az apja? Minden beszélgetésük erre a képzelt árulásra fut ki.

– Nem lehettem büszke rád – vág vissza Mustafa. – Szégyenemben lehajtott fejjel járok, te pedig egy csöpp lelkifurdalást sem érzel.

– Semmi okom a lelkifurdalásra. Felmentettek, emlékszel? – mondja Orhan, és arra gondol, könnyebb egy fiú képzelt árulásán kérődzni, mint egy apa rosszallásán. Kiegyenesedik, járkálni kezd, jó fél méterrel magasodik az apja fölé. Mindent tud az apja ellenérzéseiről. Ha Mustafán múlna, az országot mullahok vezetnék, minden nő fejkendőben járna, a hivatalnokok nem győznék a munkát, úgy lefoglalná őket a napi öt kötelező ima.

– Te istentelen tetű! – fakad ki Mustafa. – Azt hiszed, te különb vagy a fotóiddal meg a művészeteddel?

– Évek óta nem fotózom – feleli Orhan.

– Na persze, Nagyhatalmú Üzletember Úr! – rajzol az apja széles köröket a karjával. – Gondolod, hogy Dede nélkül megkaptad volna azt a munkát? Hmm, Száműzött Úr?

– Hát végül is nem neked adta a vállalatot, igaz? – feleli Orhan. – Rám hagyta. – Mihelyt kimondta, legszívesebben visszaszívta volna a szavakat.

Mustafa arca hamuszürke lesz, mint a bajusza.

– Áruló vagy, nem több – mondja végül. – Elárultad a hitedet, a hazádat, de leginkább a családodat. Reggelre ne lássalak a házamban! És vidd magaddal ezt a kibaszott levelet is! – vágja hozzá Dede levelét, és elsántikál a szobája irányába.

Orhan figyeli az apját, ahogy a botra támaszkodva távolodik. Képtelen a házat ellepő vendégekkel szembenézni, inkább az udvar felé indul, ahol Fatma néni vár rá a két műanyag szék egyikén. A sötét fejkendőt már levette, bánata a száraz szélnek kitett arc gyűrődéseiben tükröződik.

– Hoztam teát – mondja. – Ülj le! Hadd főjön egy kicsit a saját levében!

Orhan nem szomjas, de elfogadja a teát, letelepszik a másik székre.

– Látom, megtaláltad istent – szólal meg Orhan, rágyújt, és a köztük álló alacsony asztalkára dobott kendőre mutat.

– Nevetséges – feleli Fatma. – Azok az idióták Ankarában törvényen kívül helyezték, természetesen úgy döntöttem tehát, hogy valami fantáziát viszek bele. – Új törvényt fogadtak el, mely tiltja az egyetemeken a fejkendő viselését. A kemali hagyományokra épülő államhatalom így próbál gátat vetni az iszlám fundamentalizmusnak, és teret adni a modernizációnak. De a szabály nem a kilencvenéves falusi öregasszonyokra, hanem az egyetemista lányokra vonatkozik.

– Az örök lázadó – mormolja Orhan.

Fatma néni kihúzza a levelet a kezéből, és feltépi.

– Tessék, olvasd fel nekem! – mondja.

Orhan csak egy percig habozik, aztán győz a kíváncsisága és a vágy, hogy még egyszer hallja Dede hangját.

A papíron szálkás, előre dőlő betűk, semmi rajz. Csak szavak.

Kedves Mustafám (mert kedves vagy nekem, ha nem is éreztetem veled)!

Bízom benne, hogy mostanra már vigaszt találtál a vallásban a mi jó imámunk segedelmével. Boldoggá tesz, ha így van, bár a te hited nem az enyém. Régen elveszítettem a hit képességét. Az igazat megvallva, talán nem is volt bennem ilyen képesség. A szavaimat vigasztalásnak szánom, neked, Orhannak és Fatmának.

Az utóbbi évet azzal töltöttem, hogy űzőbe vettem a múltamat. Vagy inkább a múlt űzött engem. Eleinte rejtőztem előle, elfordítottam a fejem, lefoglaltam magam, de aztán belefáradtam, és szembefordultam vele. Titkos helyeken találkoztunk. A mostanra lecsupaszodott eperfa legmagasabb ágain, a vörös folyó ölén, ahol először simogattam meg anyádat. Még az üstökbe is bemásztam. A múltam nem ábrándított ki. Jött, és megmagyarázott mindent, semmit. Légy nyugodt, akárhol ér a vég, ágyban, fa tövében, folyóban, nem ugrottam, fuldokoltam, semmilyen módon nem ártottam magamnak. Csak a múltamat kerestem, és könyörületesen megszabadultam a terhétől.

Sajnálom, hogy nem szerettelek jobban gyerekkorodban. De mindennap anyádra emlékeztettél. Remélem, hogy az Orhan iránt érzett szeretetem legalább részben jóváteszi az apai kudarcaimat. Csak a bocsánatodat kérem, az elnézésedet, utoljára, míg a múltamat a jelenedhez próbálom illeszteni. Bocsáss meg nekem! A saját érdekedben és Orhanéban.

Szerető apád:

Kemal

– Ez legalább megmagyarázza a sok fára mászást – mondja Fatma néni.

Orhan szótlanságba dermed. Lényének egyik része magyarázatot remélt a végakaratra. A szíve az apjáért sajog, a fejében kérdések száguldoznak.

– Add ide! Gondom lesz rá, hogy apád elolvassa.

Orhan átnyújtja a levelet, és kinyitja Dede vázlatkönyvét. Reméli, megtalálja nagyapja érveinek nyitját. Majdnem minden lapon a vén eperfát látja, mely még mindig az udvaruk közepén áll. Az üstök sora földereng a háttérben, néha az előtérben. Vajon hányszor rajzolta le Dede az üstöket, mielőtt levette a ruháit, és utoljára belemerült az egyikbe?

– Mondd meg nekem, ki az a Szeda? – kérdi Orhan.

– Semmi „hogy vagy, nénikém”, „mit csináltál mostanáig”? Így beszélsz a barátnőddel is? Mi is a neve?

– Hülya – feleli Orhan. A néni és Hülya mintha Törökország két felét képviselné, az egyik modernizációt akar, a másik két lábbal áll egy kis falu termékeny talaján. Amikor Fatma néni utoljára nála járt Isztambulban, a fürdőkádra erősített egy kerti öntözőcsövet, és közölte, hogy most aztán tisztességesen rendbe tesz mindent. Hülya és Orhan arra jöttek haza, hogy a bútoruk fele az erkélyen halmozódik, a másik feléből még csöpög a szappanos víz. A történettel szívesen szórakoztatta később a különböző vacsorák közönségét.

– Hogy van Hülya? – kérdezi Fatma néni.

– Nem tudom. Szakítottunk – mondja Orhan, és a Türkoğluk átkára gondol, miszerint mindig elhagyják őket a nők.

A nagymama akkor ment el, mikor Orhan apja még tipegő kisgyerek volt, anyja belehalt a szülésbe. Fatma néni, aki nem volt Türkoğlu anya vagy feleség, az egyetlen állandó nő a családban.

– Az ő baja – legyint Fatma néni. – Jóképű egy ördögfióka vagy, mint a nagyapád volt, Allah nyugosztalja. Most már mindig így kell mondanom – nevet –, ha megemlítem a te Dedédet. Mintha ugyan Allah hallgatna az én kéréseimre.

– Elmondod nekem, miről szól ez az egész, néném?

– Miért mondanám? Egyébként miből gondolod, hogy tudom?

– Mert te jobban ismerted Dedét. És mert öreg vagy – kacsint rá Orhan. – Mint ez a ház, vagy még öregebb.

– Nana, te kecskebak! Csak hogy tudd, a ház legalább egy-két évtizeddel öregebb nálam. Ne higgy a kőboltozaton szereplő dátumnak! És erős vagyok, mint egy öszvér – fonja össze Fatma néni a két karját. – Mellesleg, te sem vagy már kisfiú! Mennyi lehetsz most, harmincöt?

– Csak huszonkilenc, és te nagyon jól tudod – feleli Orhan.

– Van fotó, amit megmutatnál?

– Nincs. Már gépem sincs. Mióta vagy kíváncsi a képeimre? Csak témát akarsz váltani.

– Okos kisfiú!

– Férfiember – javítja Orhan.

– Fiú, férfi, ugyan mi különbség? A fotóidat mindig szerettem. Nézd, ezt megőriztem neked.

Fatma néni megemeli a kisasztalra dobott kendőt, és alatta ott hever ismerősen, mégis bizsergetően a régi Leica, ezüst és fekete gombjai ezer lehetőséget hordoznak. A Leica a fotóiból készült portfólión hever.

Orhan hosszú évek óta nem látta egyiket sem. Akár a ház bejárata fölött a kőboltozat, a fényképezőgépe és a portfólió is egy elfelejtett korszak emlékei.

– Vidd el ezeket! – mondja Fatma néni. – Az ember ne tápláljon haragot! Különösen akkor ne, ha valami ennyire fontos neki.

Orhan a kamera felé nyújtja a kezét, óvatosan végigsimít az ezüstszínű gombokon és a bőr gyűrődésein. Lélegzete lelassul, csillapítja nyugtalanságát. Hiszen ez csak egy lelketlen tárgy, semmi baja nem lehet, ha megérinti.

– És mihez kezdjek ezzel az egész helyzettel? – kérdi Orhan, aki megpróbál a közvetlen problémára koncentrálni.

– Tedd, amit eddig is tettél – tanácsolja Fatma néni. – Teljesítsd a te Dedéd kívánságát! Csak azt ígérd meg, hogy visszaszerzed a házat!

– No persze. Mintha csak egy simitet vennék a munkából hazafelé menet.

– Igen. Éppen úgy – feleli Fatma néni. Sóhajt, meggörnyed. A nénje remekül ért hozzá, hogyan enyhítse az élet apró kellemetlenségeit. Ám most, mintha valóban aggódna.

– Nem kell félned – mondja Orhan. – Nem engedem, hogy egy idegen kirakjon az otthonodból.

– Benim paşam. „Hercegem” – motyogja szeretettel Fatma néni, és megveregeti Orhan térdét. – Minden szükségeset tudsz róla. Menj, és keresd meg! De légy óvatos!

– Óvatos?

– Igen, óvatos – feleli. – Tudod, mit mondtak a fák az erdőbe látogató fejszének?

– Nem. Mit? – kérdi Orhan.

– A te nyeled is mi vagyunk – villantja rá a néni ördöngös mosolyát.

Orhan zavartan vonja fel a szemöldökét.

– Nem értem. Én most a fa vagyok, vagy a fejsze? – kérdezi.

– Ki tudja? – sóhajt Fatma néni.

Tartalomjegyzék

I. RÉSZ  1990

1. FEJEZET  Fejsze az erdőben

2. FEJEZET  Zarándoklás az Ararátra

3. FEJEZET  Otthon

4. FEJEZET  Fehér napok

5. FEJEZET  Mózes botja

II. RÉSZ  1915

6. FEJEZET  Szokás

7. FEJEZET  Vörös folyó

8. FEJEZET  A síró

9. FEJEZET  Az eperfa alatt

10. FEJEZET  Bedrosz és a női ruha

11. FEJEZET  Hitetlenek

12. FEJEZET  Kiszmet

13. FEJEZET  A Sátán ostorai

III. RÉSZ  1990

14. FEJEZET  Észt árulni

15. FEJEZET  Ani

16. FEJEZET  Az emlékezet kertje

17. FEJEZET  A szökőkút

IV. RÉSZ  1915

18. FEJEZET  A szépek

19. FEJEZET  A kangali út

20. FEJEZET  Kongó imák

21. FEJEZET  Isten akarata: Insallah

22. FEJEZET  Sasszem

23. FEJEZET  Ctesiphon

24. FEJEZET  A bűn helye

25. FEJEZET  Újjászületés

26. FEJEZET  A bűnbánat oltára

27. FEJEZET  Kiömlő zabkása

28. FEJEZET  Szellemek

29. FEJEZET  Föltámadás

30. FEJEZET  A szolgáló

31. FEJEZET  Hitre lelni

V. RÉSZ  1990

32. FEJEZET  Száműzetés

33. FEJEZET  A gyenge mag

34. FEJEZET  A fotós

35. FEJEZET  Szemantika

36. FEJEZET  A tanú

37. FEJEZET  Fatma bocsánatot nyer

38. FEJEZET  Átváltozás

Jegyzetek