Mademoiselle S.

szenvedélye

levelek egy szeretőhöz

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

MADEMOISELLE S.

LETTRES D’AMOUR

1928–1930,

présenté par Jean-Yves Berthault,

Éditions Gallimard – Versilio, 2015

Fordította: Seláf Levente

© Éditions Gallimard – Versilio, 2015

© Seláf Levente, 2016

Borítófotó: Urbán Ádám

© Tarandus Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Tarandus Kiadó, Győr, 2016

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó hetvenharmadik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: V. Detre Zsuzsa

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

EPUB ISBN 978-615-5584-29-9

ELŐSZÓ

Miközben egy barátnőmnek segítettem kiüríteni egy lakás rég elfelejtett pincéjét, egy farakás mögött, odébb téve néhány törött képkeretet, csonka lábú széket, észrevettem egy ládát, amelyben üres befőttesüvegek voltak feltornyozva két réteg régi újságpapír között. Arra gondoltam, hogy aligha vesződik valaki ennyit a csomagolással, ha csak haszontalan, fedél nélküli dobozokról van szó. És ha azért tették őket oda, hogy valamilyen mesés kincset rejtsenek el közöttük?

Az a ritka érzés kerített hatalmába, ami akkor tölti el az embert, ha páratlan kaland kínálkozik szinte karnyújtásnyira tőle, amikor valami nagyon fontos történik éppen, váratlanul kivételes alkalom adódik, tudják, amikor csak meg kell ragadni a szerencsét, vagy mintha egy csoda tanúja lenne, szóval, amikor libabőrös lesz az izgalomtól. Lehetett ott akár egy kincsestérkép, akár egy sok száz ezüstérmével teli gyapjúharisnya, rég eltűnt vállalatok részvényei, egy jobblétre szenderült hölgy titkos naplója, egy ismeretlen Mozart-partitúra. Sietve szétszedtem a láda mélyét védő papír- és befőttesüveg-rétegeket, és egy ezüstiniciálékkal díszített, nehéz, szép bőrtáskára bukkantam. Benne egy halom levél teljes összevisszaságban, ugyanazzal a kézírással. Elolvastam egyet, aztán egy másikat, hogy végül kibontakozzon belőlük egy teljes levelezés; csupa szerelmes levél, több mint bátor, hihetetlenül merész erotikus nyelvezettel megírva. Egyértelmű volt, hogy szándékosan rejtették a leveleket ebbe a táskába. Az egyiken találtam egy dátumot: 1929. Mindegyiken ugyanaz a női aláírás szerepelt: Simone.

Minthogy nem bírtam a kíváncsiságommal, megvásároltam az egész levelezést a barátnőmtől. Íme a levelek, melyeket Simone írt szeretőjének, Charles-nak. Nagyon ritkán szerepel rajtuk dátum, majdnem egy évembe telt, hogy rekonstruáljam a levelezés kronológiáját. Akkoriban épp egy olyan országban kaptam nagyköveti posztot, amely elég nyugodt volt ahhoz, hogy a hétvégéket és az estéim javát is ezzel töltsem. Oly sok levél volt, hogy válogatnom kellett, így nem az összeset (csupán körülbelül az anyag harmadát) tárom az olvasó elé, és a diszkréció érdekében a főszereplők nevét és a helyneveket megváltoztattam.

Sokféle olvasata képzelhető el ennek a levélgyűjteménynek…

Lehet úgy tekinteni, mint egy nő obszcén, a legdurvább kifejezéseket használó leveleit a szeretőjéhez, és olyan mohó kíváncsisággal olvasni, mintha egy anakronisztikus pornográf regényt falna az ember. Simone szótára egyre merészebb lesz, ahogy telnek-múlnak a hónapok, ami igencsak meglepő egy minden jel szerint „jó családból való”, művelt, fiatal nő tollából. Mivel magyarázható a normák ilyetén felrúgása és ez a „modern” nyelvezet? Milyen nő írhatott így abban a korban?

Az egyik legjobb barátom, akinek publikálás előtt megmutattam a kötetbe gyűjtött leveleket, azt mondta: „Ugyan, valld be, hogy ezt mind te írtad! Egy nő nem írhatott ilyeneket 1928-ban!” Meg kellett mutatnom neki az eredeti, kifakult betűjű leveleket, hogy végül higgyen nekem.

Honnan vehette Simone ezt az obszcén, alpári szókincset, amit olyan szemérmetlenül sző bele elegáns szófordulataiba? Nekem az az elméletem, hogy ennek a szókincsnek a bevezetése egyébként választékos nyelvhasználatába ahhoz kellett, hogy egy normát már megszegve könnyebben áthághasson az őt a szexuális vágyai beteljesülésétől elválasztó akadályokon. Minden bizonnyal Charles-tól vette át azokat a kifejezéseket, melyeket az ölelkezéseik során kicsúsztak a férfi száján, aki olyan szavakat használhatott a szeretőjéhez beszélve, amiket a feleségének biztosan nem mondott volna. Simone így tette magáévá szabadságot keresve a Hím szókincsét. Sejthető, hogy ez az akkoriban oly illetlen és megdöbbentő szabadosság Charles-ra afrodiziákumként hatott. A felszabadított nyelv mindkét szerető számára új lehetőségeket kínált. A legfőbb tilalmat, azt, hogy néven nevezzék a dolgokat, ezennel megszegték.

A szavak vakmerősége a mozdulatokéval nyilvánvalóan egyidejű volt: a tilalom áthágása az egyikben és a másikban összefüggött, egymásból táplálkoztak, és biztosan nem találtuk volna meg a mintáját Simone, ahogy én képzelem, jellemzően „klasszikus” könyvtárában; inkább a pszichéjében és a kor kollektív tudatalattijában kell keresnünk az eredetét. Hiába is nézzük át a korszak legmerészebb irodalmi alkotásait: nem találunk semmi olyat a polcokon, ami ehhez inspirációt nyújthatott volna. Jean Genet, aki ekkor még csak a tolvajkarrierjét kezdte meg, s nem az íróit, a levelek írásának idején (1928–1930) még semmit sem publikált. Pierre Louÿs nem ment ennyire messzire. Gide 1924-ben jelentette meg a Corydont, 1926-ban a Ha el nem hal a magot, de csak óvatosan utalt homoszexuális kényszerképzeteire, és a Bilitis dalai még nem volt ott minden jóravaló polgár éjjeliszekrényén. Egyébként is, e könyvek egyike sem használt olyan nyelvezetet, amit a korban minden bizonnyal alpárinak minősítettek volna.

De Simone abban az új, kialakulófélben lévő világban lubickolt, ahol megszülettek az első pornográf némafilmek, Josephine Baker „néger revüje” és számtalan − erkölcsi forradalmat előidéző − művészi kísérlet, és a társadalom akarva-akaratlanul asszisztált az új, immorális párizsi rend létrejöttéhez. A mi két fiatal szeretőnk ennek a világnak az egyik kifejezési formája, mintegy húsz évvel az állam és egyház hivatalos franciaországi szétválasztása után.

Ez a hihetetlen kordokumentum – és ez az egyik erénye a sok közül – bepillantást enged a végre felszabadult nők életébe, és egy olyan, férfimódra önálló nőt ismerhetünk meg belőle, aki vállalja önmagát, tíz évvel az I. világháború kataklizmája után, álszemérem nélkül mutatva be ezeknek az őrült éveknek a szabadságvágyát s annak beteljesítését. A levelek tanúsítják, mennyire megérdemelt volt a párizsi nők hírneve a századforduló óta és a két világháború között. Tudósítanak még a vágyak örökkévalóságáról, az érzelmek tartósságáról és arról is, hogy a mi kortárs világunk, amely azzal büszkélkedik, hogy mindent ő talált ki, valójában, mint azt homályosan érezzük, csak „felböfögi” az emberiség öröktől fogva létező, szüntelenül újjáéledő ösztöneinek és vágyódásainak végtelen körforgását.

Ami ebben a levelezésben a leginkább megkapó, ami, számomra legalábbis, a legemlékezetesebb, és erre hívom fel az olvasó figyelmét is, az egy felkavaró, csodálatos és tragikus, obszesszív neurózissal kevert szerelem története. Úgy érzem, Simone, aki sokat szenvedett, megérdemli, hogy érzelmeit és őrültségén túlmutató áldozatát a széles közönség elé tárja valaki, és hogy ennek a homályos és gyötrelmes életnek a tragikus dimenzióját halála után elismerjék.

Be kell vallanom azt is, nincs ellenemre, hogy ezt a könyvet akkor hozom nyilvánosságra, amikor búcsút mondok a nagyköveti karrieremnek. Simone-hoz hasonlóan én is antikonformista vagyok.

J. Y. B.

Szombat, 11 óra 30

Bocsáss meg, kedvesem, ha túl röviden írok. Csak az idő hiánya az oka, hiszen tudod te is, mennyi mindent mondanék neked, ha megtehetném!

Ma csak egy gyöngéd gondolatot kapsz tőlem, egy csókot imádott ajkaidra, a szép barna szemedre, de lélekben melletted leszek. És te, kedves, gondolsz-e majd rám? Igen, azt remélem, és azt is, hogy kapok pár szót tőled a hétfői postával.

Drágám, szeretnélek látni egy este a jövő héten, ha lehetséges, mert annyira vágyom a simogatásodra, hogy szombatig aligha bírnám ki nélküle.

Szeretném újra megízlelni, amit legutóbbi találkozásunk szenvedélyes perceiben… Az érintésed emléke különösen felkavar, és szeretném újra meglelni a karodban azokat a csodás érzéseket, amelyeket adni tudsz. Édesem, azt akarom, hogy a vágyad teljes hevével szeress, azt akarom, hogy perverz ölelésed őrült gyönyörrel töltsön el. Drága kedvesem, mondd, hogy te is akarod, ahogy én, hogy boldog vagy a karjaim között, a legboldogabb, s hogy szeretsz…

Légy jó, imádott szeretőm, ez alatt a két nap alatt. Tartogasd nekem a perverz simogatásod, csakis nekem, én is így akarlak szeretni, örökkön-örökké.

Viszlát, imádott kis istenem! Remélem, már hétfő este!

Add oda magad, azt a csodás tested! A karomba akarom szorítani, erősen, elég erősen, hogy átitasson bódító illatával. Ajkamat az ajkadra tapasztom, egy mély csókban, amelybe egész szívemet beleadom. A szívemet, amely veled, csakis veled van tele.

Minden gyöngédségem a tiéd, kedvesem. Szeretlek.

Simone

Drága szerelmem!

Milyen jó volt tegnap este… A melletted töltött percek felizgattak, és a csőpostán küldött leveled végleg felajzotta az érzékeimet.{1} Szenvedélyes szavaid gyönyörűségesen felkavartak, és a nagy ágyamban, szobám homályában nem épp illendően viselkedtem. Tetőtől talpig bepermeteztem magam parfümmel, mielőtt a friss ágyneműbe bújtam volna, mintha várnám, hogy te is mindjárt csatlakozol hozzám.

Fejemet a párnára hajtva felidéztem magamban az én kis istenem imádott képét. Kezem lassan végigsimítja meg-megborzongó testemet. Mellemtől alásiklik a combomig, kis időre eltévedve a puha bozontomban, aztán még lejjebb csúszik. A kettős simogatás hatására végtelen kéj árasztja el a lényem. Remegek a gyönyörtől, mert minden erőmmel téged idézlek magam elé. A kéj oly erős, hogy vissza kell fognom magam, nehogy kiabáljak. Charles, édes Charles, igen, holnap megkapod tőlem azt az őrjítő látványt, amire vágysz. Amikor majd eszemet veszítve élvezek, akkor majd teljesen magadévá teszel, nem hagyva időt, hogy magamhoz térjek, s hogy egy második, az elsőnél is erősebb gyönyör juttasson el a boldogságig.

Holnap, édes drágám, végre valóra válthatjuk összes őrült vágyunk.

Megint abba kell hagynom. Nincs elég időm elmondani mindazt, amit akarok.

Viszlát nemsokára, kedvesem. Szeretlek.

Simone

Kedd, július 31.

Drága Kedvesem!

Megkaptam legutóbbi hosszú leveledet. Édes vagy, hogy ennyit írsz nekem, olyan boldog vagyok, amikor észreveszem a kis fehér borítékot a postaládámban. Én is szomorú lettem volna, ha nem válaszoltál volna azonnal… Szeretlek! Drága szerelmem, nem tudok elmenni innen vasárnap este előtt. Hidd el, édesem, ugyanannyira vágyom a következő találkozásunkra, amennyire te! Egész lényem rád áhítozik és sóvárog az után a kivételes szerető után, aki vagy és aki mindig is leszel. Nem, kedvesem, sohase lesz belőled elegem, ebben biztos lehetsz. Túl boldog voltam a karjaid között, és előre tudom, milyen gyönyörben lesz részem, ha újra magadhoz ölelsz… Lelki szemeimmel már láttam következő találkozásunk összes jelenetét. Kegyetlenül meg fogsz kínozni, a testem, amely a tiéd, vonaglani fog a csapások alatt, hallgatod, ahogy kegyelemért könyörgök… És az irántam érzett vágyad vad lesz, mert a testedhez tapasztom a testemet, átkulcsollak remegő lábammal, szám az ajkadat keresi, hogy vad csókokkal sebezze fel. Majd úgy teszel magadévá, kedves, ahogy azt szereted, és szenvedélyes ölelésünk mindkettőnket olyan végtelen gyönyörhöz juttat, ami csak az ilyesfajta kényeztetésből fakadhat. Megteszek mindent, amit csak kérsz. A legperverzebb kívánságaimat is teljesíted? – kérded majd. Mit számít az, Charles drágám, csak az a fontos, hogy boldog légy a karomban! Ha tudnád, mennyire szeretnék hozzád bújni! Annyira vágyom újra megkapni a tested, amely akkora élvezetet szerzett…

Drága édesem, meglátod majd, hogyan fogjuk szeretni egymást e hosszú távollét után, hiszen hiába voltunk közel egymáshoz, ha nem lehettünk egymáséi… Ah! Miért nem tudod szabaddá tenni magad egy estére! Micsoda csodás órákat élnénk át egymás karjában, a nagyszoba nyugalmában és félhomályában, összesimulva az őrült extázis után, ami teljesen kiszívná mindkettőnk erejét; amikor kölcsönös vad vágyunk a gyönyör legmagasabb fokára repít minket; milyen jó lesz nekünk utána, szerelmem, abban a nagy ágyban pihenni… De minek is idézek fel ilyen képeket, ez a boldogság nem lehetséges… Várjunk jövő szombatig, hogy megízlelhessük az őrült ölelkezések örömét. Egy dolog aggaszt csak, kedves. Nem tudom, hol tudnánk találkozni, amikor a családom visszatér… Mert nem hiszem, hogy olyan gyorsan el tudunk majd válni egymástól: ahogy te nem bírsz elszakadni tőlem, én sem tudok lemondani a simogatásodról… Törjük a fejünket, hogyan oldjuk ezt meg. Majd Párizsban megbeszéljük, rendben? Szerelmem, búcsúzom. Írj nekem egy hosszú levelet, amit elolvashatok, mielőtt innen útra kelnék. Nem csináltattam magamról fényképet, drágám!

Viszlát, drága kincsem, őrülten csókollak, mindenütt. Viszlát hétfőn, kedves.

Eszeveszetten szeretlek, imádott kedvesem.

A Te Simone-od

Péntek, 11 óra

Drága kedvesem!

Ez az utolsó levél, amit küldök neked. Két nap múlva vonatra szállok Párizs felé, feléd, szerelmem, hogy végre újra a keblemre szoríthassalak oly hosszú távollét után{2}. Nem is tudod, mennyire hiányoztál nekem a tőled távol töltött huszonhárom nap alatt. Hosszú napokig szomorú voltam, még a természet szépsége sem tudott megérinteni. Ha nem lettek volna a kedves leveleid, amelyekben megírtad, hogy szeretsz, még ennél is szomorúbb lettem volna!

Azt akarod, hogy a szerelmünkről beszéljek? Nincsenek rá szavak, bármily ékesszólók legyenek is, amelyek ki tudnák fejezni mindazt a szenvedélyt, mindazt a lobogást, őrületet, ami ebben a két szóban benne foglaltatik: a „mi szerelmünk”. Olyan szép perceket éltünk át együtt, olyan gyönyöröket ízleltünk meg, hogy csak ügyefogyott próbálkozás lenne, ha el akarnám mesélni. Mit mondhatnék többet, drága szerelmem, mint hogy azt hiszem, álmodom, amikor mindarra gondolok, amiből a „mi szerelmünk” összeáll. Felejthetetlen érzésekkel ismertettél meg, a perverzióddal nem is tudom, miféle rejtett ösztönt ébresztettél fel bennem, amitől most új, még perverzebb és még erősebb gyönyörökre vágyom. Mestere vagy a szerelem kifinomult művészetének, és én áldott, áldott, hogy meg tudtalak tartani magamnak.

Nem képzelegtem ez alatt a távollét alatt semmiről, csak emlékeztem. És tudom, hogy amikor a testünk majd összeforr, amikor a húsod a húsomhoz közelít, a vágynak olyan borzongása támad fel bennem, ami minden lehetséges őrületre fel fog bujtani! Igen, a teljesnél is teljesebb szerelemmel szeretlek, a szívemmel, de ugyanúgy és még inkább az érzékeimmel, a húsommal, akarlak, mindenedet, érted, drága szerelmem?! Azt akarom, hogy tested egyetlen rejtett zugát se kerülje el a simogatásom, a csókjaim. Őrület kerít hatalmába hirtelen, amikor ott vagy nekem, velem, meztelenül és gyönyörűn a karomban. Oh, drága kedves, engedd, engedd, hogy hadd cirógassalak mindenhol. Őrülten szeretném csókolni fehér és puha bőrödet, izmos combod, ezt az imádnivaló hasat és mellkast, ahol lángoló arcom enyhülést találhat. Ha őrjítő érzésekre vágysz, szólj, parancsolj, és én engedelmeskedem. Végtelenül boldoggá tesz, ha hallom, amint hörögsz, a vágytól vagy a kéjtől.

Én csak várom, kéjes izgalomtól zakatoló szívvel, az első ölelésed. Azt mondod, megkínzol majd. Annyi baj legyen, csak mondd azt is, hogy boldog leszel a karomban, hallani fogom a diadalüvöltésed, a hímüvöltést, amikor meggyötörve, legyőzve, erőm végére érve tartasz majd a karodban!

A tiéd vagyok, imádott szeretőm, brutális ölelésedtől megrészegült testem minden erejével. Tudod, hogy előre elfogadom a szeszélyeidet, ha még inkább összekötnek bennünket. Én is a te karodban éltem át a leghevesebb kéjt. Minden erőmmel élveztem a csapásaid, ütéseid súlya alatt. Újra át akarom élni ezt a gyönyört, amelyben sohasem volt részem a hétköznapi szeretkezések során: olyankor semmit sem érzek. Soha, érted, soha nem akarok veled úgy együtt lenni. Mert tudom, hogy csalódnánk mind a ketten. És lealacsonyodnánk a közönséges szeretők szintjére, pedig most a tiltott szférákban lebegünk, „törvényen kívüliek” vagyunk, romlottak, szenvedélyesek, mindaz, amitől ez a „mi szerelmünk” olyan, amilyen.

Drága, édes szerelmem, sajnos nem tudok elszabadulni a munkából, hogy a karodban kivételes pillanatokat élhessek át. Ugyanolyan lehetetlen ez számomra, mint neked. Nyolc órakor, amint leszállok a vonatról, rögvest az irodába kell sietnem. Szombatig várnunk kell, nagy türelemmel, kedvesem. De ha jó akarsz lenni hozzám, beugrasz az irodába{3} öt percre, vagy telefonálsz{4}, hogy legalább a hangodat hallhassam.

Most búcsúzom, sietek feladni ezt a levelet. Viszlát, drága szerelmem. Őrült ölelésben szorítlak magamhoz!

A Te Simone-od

Szombat, 9 óra 30

Édes szerelmem!

Jobban örülök, hogy megmosolyogtál. Inkább tévedjek, de akkor is, micsoda nyugalom, micsoda csönd egy ilyen nap után!

Szóval tényleg tökéletesen boldog voltál a karomban, és nem okozott csalódást az ölelésem. Nagyon örülök neki, kedvesem, hiszen tudod, mit sem akarok jobban, mint kielégíteni téged.

Ha azt mondod, őrült gyönyörben részesítettelek, el kell hinned, hogy az a gyönyör meg, amit én éreztem, teljesen összetört és elvette az erőm. Az a kíméletlen verés, amit kaptam tőled, felkészített a következő próbatételre. Minden alkalommal, fokról fokra súlyosbodnak a megpróbáltatásaim, egyre kegyetlenebbek, és hamarosan eljön majd a nap, amikor végre részed lehet az áhított perverz örömben.

Igen, drága kincsem, jól nyaltál. Milyen mélységes mámor bódít el, amikor a nyelved és az ajkad szenvedélyesen csókolják megduzzadt csiklómat. Ezt a csodás kényeztetést, amit úgy el tudsz nyújtani, ezt várom a leginkább, mert ez szenvedélyes öleléseid megkoronázása. De a karjaid közt mindig boldog vagyok. Még akkor is, ha csak összetörten heverünk az ágyon, olyan jó magam mellett érezni téged. Boldog vagyok, ha fejem a válladra hajthatom, ha magadhoz szorítva kedvesen átölelsz, és órákig elnézném, ahogy alszol.

Charles kedves, nem írok neked hosszabban ma reggel, mert sajnos túl sok minden gátol benne, de azt akarom, hogy tudd, mennyire ragaszkodom hozzád, mennyire szeretem az érintésedet, még ha a legkegyetlenebbül bánsz is velem.

A legközelebbi randevúnkon be akarom bizonyítani neked, hogy képes vagyok szenvedni azért, hogy te boldog légy, mert hiszen erre vágysz.

Mikor mohó nyelveddel kutakodtál a testemen, türelmetlen ujjaiddal markolásztad a fenekem, olyan voltál, amilyennek ott, a magányomban láttalak. Te voltál az, akire rátaláltam, drága édes szeretőm. Elég gyöngéden kényeztettelek? Olyan volt ez a kényeztetés, amilyenre titokban vágytál, vagy csalódnod kellett? Nekem úgy tűnt, hogy megremegtél a kéjtől, amikor a nyelvem lágyan, finoman becsusszant a fenekedbe, amelyet odakínáltál nekem. A farkad egyre jobban ágaskodott, ahogy az érintésem erősebbé vált.

És ha kedvedre való az a perverz kényeztetés, amiben részed volt, mindig képes leszek ugyanezzel a hévvel megismételni. Kivételes élmény volt a hátsómban érezni ezt a lenyűgöző hímtagot, miközben ostorcsapások záporoztak rám. De ha akarod, legközelebb − mert hiszen soha nem tehetsz a magadévá normális, hétköznapi módon − máshogy próbáljuk majd meg, váratlan pozitúrákat találunk ki.

Oh, még nem értünk az őrültségeink végére. Viszlát nemsokára, édes kedvesem! Mikor szerethetjük újra egymást, édes kedvesem?

Gyöngéden magamhoz ölellek, s őrülten csókolom ajkad és szemed.

A Te Simone-od

Drága szerelmem!

Bele fogok őrülni, érted, a vágyba és a kéjbe. Csak ma reggel vettem kézhez a csőpostán küldött leveled. Az irodába érve találtam meg. Tegnap 7 óra 30-ra ért ide, pedig már majd megőrültem a türelmetlenségtől!

Tegnap este belém hasított az emléked annak a nagy ágynak a melegében, amelyik az első szeretkezéseink tanúja volt. Megkerestem azt a helyet, ahol a tested feküdt. Felidéztem, milyen szép voltál mezítelen férfiasságodban, s behunytam a szemem, hogy jobban át tudjak élni újra minden érintést, és őrülten kívántalak, drága szerelmem. Egész testem lángolt, vonaglott, és a végletekig csigáztam ezt az izgalmat és a vágyamat. Akkor lassan, gyöngéden, kiélvezve a bennem feltoluló határtalan gyönyör minden másodpercét, elhitettem magammal, hogy te tartasz a karodban, és a te nyelved kényeztet szerelmesen. Őrülten élveztem, de aztán a valóság rádöbbentett, hogy sajnos magam vagyok, hogy te bármilyen közel vagy is, alig pár méterre, egy másik nő oldalán fekszel, akit talán éppen ebben a pillanatban simogatsz! Akkor sírtam a vágytól, halkan szólítgattalak, egész halkan, kéjesen beleborzongva imádott nevedbe, és sokáig nem is tudtam elaludni magányos fekhelyemen.

Drága kedves, érted már, mennyire felkavar a tested? Érted már, mennyire hozzád tartozom? A te holmid vagyok, a te tulajdonod, az élő játékszered, kényére-kedvére kiszolgáltatva gyönyörödnek vagy bűnös vágyadnak, és minden, amit érzek, csak a te szenvedélyeid visszhangja. Nem tudom, én táplálom-e minden perverziódat, de jelenleg semmi sem számít nekem, csak a tested, az érintésed, a csókjaid. Mindenestül a tiéd vagyok, érted, csak azért élek, hogy karodban őrjítő kéjeket ismerjek meg, amelyek eltéphetetlen szállal kötnek hozzád. A legőrültebb szenvedély, a perverz érzékiség kötelékével, és most már nem is tudom, hogy valaha el tudnám-e viselni, hogy egy másik férfi hozzám érjen, annyira különleges az öleléseid emléke. Drága kedves, ne okozz nekem olyan szörnyű bánatot, hogy megint elszakadsz tőlem. Mondd azt, hogy a szerelmünk még nem érhet véget, és ha messze leszel tőlem, abban az országban, amely kiszakít a karjaimból, megőrzöd magad a te kedves szeretőd számára, aki szélesre tárt karral várja visszatérted! Kedves, szörnyen fogok szenvedni a távolléted alatt! Az irántad érzett vágyam estéről estére hevesebb lesz, és három hosszú hétig kell várnom, míg újra a magadévá teszel majd! Szeretlek, drága kedves, tudod te ezt? Félek, hogy már nem csak az érzékeimmel szeretlek. A szívem is hagyja, hogy megigézze elbűvölő személyiséged. Érzem, mert féltékeny vagyok minden egyes órára, amit elrabolnak tőlem! Drága kedves, gyere el szombaton, hadd felejtsünk el mindent kettőnkön kívül. Igen, egy újabb lépcsőfokára hágunk a bűnnek, de hát a bűn oly jó! Őrjítő érezni az összes kéjt, amely ellenállhatatlanul sodor az élvezés felé. Kedves, újra más kényeztetéseket találunk majd ki, megpróbáljuk elérni a gyönyör maximumát. Akarod? A testünk olyan szorosan összefonódik majd, hogy egyetlen porcikánk se marad ki a gyönyörből. Add csak ide a keményen meredező farkadat, hadd csókoljam vadul. Most már készen áll, hogy behatoljon remegő fenekembe, amely csak erre vár.

Tegyél magadévá, tegyél magadévá teljesen. Élvezz belém. Légy boldog a karomban. Szeretlek.

Simone

Édes édesem!

Áldottnak éreztem magam ma reggel, hogy megkaptam pár soros üzenetedet, és főképp azért, amiért legutóbbi együttlétünk során örömöt szerezhettem neked. Látod, kedvesem, még mindig úgy félek, hogy megunod a simogatásaimat, hogy eleged lesz. A férfi vágya, még a leghűbb szeretőé is, oly törékeny, hogy mindig tartani lehet tőle, hogy kihuny, mint a láng a szél hirtelen fuvallatától.

Pedig, drága szerelmem, a lehető leghosszabb ideig szeretnélek magamhoz kötni, mert annyira hozzád szoktam, hogy nem is tudom elképzelni az elválást. Érzem, ha elhagynál, nagy űr támadna körülöttem, és szomorú lennék, rettentően szomorú.

Gyönyörűségesen perverz kényeztetésekkel láncoltál magadhoz. Nemde pénteken is bebizonyítottad, micsoda boldogságot tudsz adni nekem? Boldog voltam a karodban, drága kedvesem, sőt áldott. Igaz, szenvedtem, de legalább biztos voltam benne, hogy a te gyönyöröd felülmúlja a szenvedésem, és ezért még nagyobb megpróbáltatásokat is elviseltem volna. És nem jutalmaztad-e meg az engedelmességemet? Milyen örömmel éreztem, amint belém hatol remegő farkad. Bölcsen hosszúra nyújtottad a várakozást addig a kivételes pillanatig, szenvedélyes cirógatásaid teljesen megőrjítettek, és egész valómmal eszeveszetten vágytam rád. Kívántam a húsodat, és te átadtad nekem egész testedet. Képes voltam úgy izgatni, ahogy akartad? Nekem végtelen gyönyört szerzett vad csókokkal borítani a tested, még a legintimebb részeit is.

Drága szerelmem, milyen kapocs köt minket össze! Közös bűneink közelebb hoznak egymáshoz, mint egy hétköznapi szerelem hozna, amely, biztos vagyok benne, mindkettőnknek csak a félbemaradottság, a beteljesületlen gyönyör érzését tartogatná. Nem hiszed, kedves, hogy így boldogabbak vagyunk? Az izzó érzések, amelyeket együtt megismertünk, az irreális felé visznek, a közönséges szeretők fölé emelnek minket. Ők sohasem érhetik el a gyönyörnek ezt a fokát, amit csak a miénkhez hasonló kényeztetés adhat.

Kedvesem, most már semmi sem állíthat meg bennünket. Másszuk meg az őrület lépcsőfokait kéz a kézben, kóstoljunk bele az ölelkezés minden tiltott fajtájába, hogy egyetlen gyönyör se legyen ismeretlen számunkra, hisz így szeretjük egymást. Azt akarom, hogy mondd el minden titkos gondolatodat, tudni akarom, szeretnél-e mást is, mint ezt a kényeztetést. Akarsz másképp szeretni? Boldogabb lennél, ha megtapasztalnád velem a normális szeretkezést?

Válaszolj, drága szerelmem. Szeretlek.

A legizgatóbb cirógatásaimat küldöm, bárhová, ahová akarod.

Simone

Jegyzetek

{1} A csőposta (franciául „pneumatique”, még ismertebb nevén „pneu”) nagyon jellegzetes párizsi levélküldő szolgáltatás volt. 1879-től állt a közönség rendelkezésére, és csak 1984-ben tűnt el, amikor felváltotta a fax, majd később az e-mail. 120 postahivatal rendelkezett olyan infrastruktúrával, amely lehetővé tette a sűrített levegővel működő rendszerben levelek továbbítását, akár percenként 1 kilométeres sebességgel is. A felhasználó a postahivatalban beszerzett egy előre felbélyegzett levelezőlapot, amelynek a hátoldalára mintegy húsz sort lehetett írni, és amit utána össze kellett hajtani, a széleit leragasztva, és az előoldalra felírva a címzett adatait. Ezek a sűrített levegővel telt csövek behálózták egész Párizst, így a levél feladása után pár perccel már szaladt is egy postás, hogy eljuttassa az üzenetet a megadott címre. A korszakban ez számított „valós idejű” kézbesítésnek. Jóllehet a modern postahivatalokból eltűntek, ezeket a rendszereket még mindig használják néhány francia intézményben és nagyobb kormányzati szervnél. Emlékszem azokra az éjszakákra, amelyeket a külügyminisztériumban töltöttem kezdő diplomataként, amikor évente egyszer-kétszer a szolgálat részeként egy spártai egyszerűségű szobában kellett éjszakáznom a miniszteri palota mellett. Szüntelenül felriadtam a sürgönyöket továbbító műanyag csövek szörnyűséges zajára, ahogy az üzenetek pontosan az apró ágy fölött estek bele a tárolóba. Ezt a kellemetlenséget mára mindenki elfelejtette a halkabb, elektronikus szerkezeteknek köszönhetően. (Minden jegyzet szerzője Jean-Yves Berthault.)

{2} Minthogy a levél nyáron íródott, feltételezhető, hogy Simone a családja körében vagy a francia Riviérán vagy Biarritz környékén töltött vakációról tér haza. Mindkét helyszín ekkoriban lett igen népszerű célpontja a kikapcsolódásra vágyóknak, elsősorban britek látogatták, akik nemrég fedezték fel a francia tengerpart nyújtotta gyönyöröket; illetve a jómódú franciák.

{3} Az olvasót talán meglepi, hogy Simone egy irodában dolgozott, pedig nincs benne semmi szokatlan, hogy egy felsőbb társadalmi osztályba tartozó nő irodai munkát vállalt az 1920-as évek Párizsában. Nagyon sok olyan nő, aki az I. világháború alatt férfiakat helyettesített a mezőgazdaságban vagy a gyárakban, a háború után visszakerült a háztartásba. A kormány mindent megtett, hogy növelje a lakosság születési arányszámát a csatamezőn elszenvedett katasztrofális veszteség, a 18 és 27 év közötti férfiak 27 százalékának, egymillió-négyszázezer embernek halála után. Összességében a dolgozóknak csak 30 százaléka volt nő az évtized végére. De ez a jelenség nem volt annyira jellemző a felsőbb rétegekben, ahol a nők egyenlő jogokért küzdöttek és több önállóságra vágytak. 1919-ben bevezették a női érettségit, és meglehet, hogy a mi Simone-unk is megszerezte ezt. Egy levélben, amely nem került be ebbe a válogatásba, megemlíti a „kis titkárságát”, ami azt jelzi, hogy ő maga nem titkárnő volt, és sejteti, hogy a munkája megfelelt a társadalmi hátterének és műveltségének. Az is lehet, hogy részidős munkát végzett valami családi cégben, ami megmagyarázná, miért volt annyi szabadideje és akkora szabadsága, ahogy az a leveleiből látszik.

{4} Hamis az a benyomás, hogy a telefon használata Simone esetében, majd száz évvel ezelőtt, valami elképzelhetetlen újdonság. Párizs akkoriban a világ egyik legmodernebb városa volt. A metró 1900 óta létezett, a telefon pedig még korábban megjelent. Charles Bourseul, Douai városának főtávírásza először 1854-ben az Illustration című újságban írta le a működési elvét A beszéd elektronikus közvetítése címmel. Igaz, 1928-ban még elsősorban az előkelő polgárság és az arisztokrácia elitjének privilégiuma volt, de az első telefon-előfizetések a fővárosban 1881-re datálhatók. Simone és Charles levelezése idején már több ezer párizsinak állt rendelkezésére ez a kommunikációs eszköz, ami éppen történetünk idején, 1928 szeptemberében, az első párizsi automata telefonközpont átadásával ment át hatalmas fejlődésen. Az előfizetők akkortól fogva rendelkeztek egy kerek lyukú tárcsával, amellyel alfanumerikus karaktereket tudtak tárcsázni: három betűt és számokat. Egyébiránt Proust is többször emlegeti a telefont regényciklusában, például a Guermantes-ékban, ahol a nagyanyjával folytatott beszélgetést idézi fel. Levelezésében gyakran használja a telefonbeszélgetéseire utalva a bájos telephonage („telefonás”) neologizmust. Íme, valami, ami arra a környezetre utal, ahol hősnőnk él, aki egyébként fukarul méri a társadalmi helyzetével kapcsolatos részleteket: minden kétséget kizáróan, mint ahogyan arról a stílusa és nyelvhasználata is árulkodik, egy kivételezett miliőhöz tartozott. Elképzelem, ahogy Charles-lal folytatott románca kezdete után három hónappal megkapja a forradalmian új készüléket, és először őt hívja fel.