NICOLAS BARREAU

Álmaim asszonya

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Nicolas Barreau: Die Frau meines Lebens. Thiele Verlag, 2007

Fordította Fodor Zsuzsa

Copyright © 2007 by Nicolas Barreau

Copyright © 2007 by Thiele Verlag

Hungarian translation © 2014 Fodor Zsuzsa

Magyar kiadás © 2015 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borító layout © HildenDesign, www.hildendesign.de

Borítókép © Hildendesign/Sidkwa, Eastern Frontline/Shutterstock.com

ISBN 978-963-355-295-7

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Váraljai Nóra

Tördelte Rochlitz Vera

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felejthetetlen apámnak

1

Ma találkoztam álmaim asszonyával.

Kedvenc kávéházamban ült, hátul, az egyik asztalnál, a tükörfal előtt, és rám mosolygott. Sajnos nem volt egyedül. Egy – mi tagadás – piszkosul jóképű fickó ült mellette, és fogta a kezét.

Úgyhogy csak meresztettem rá a gubómat, kavargattam a habos kávémat, és az égiekhez fohászkodtam, hogy történjen valami.

Az a helyzet, hogy könyvkereskedő vagyok, és ha az ember nap mint nap könyvekkel foglalkozik, ha annyi regényt olvasott, mint én, előbb-utóbb rájön, hogy sokkal több minden megeshet, mint gondolnánk. Van, aki legszívesebben az irodalomba menekül az élet elől, mint azt Fernando Pessoa írta valahol. De alapjában véve csak akkor akarunk elmenekülni az élet elől, ha az nem úgy alakul, ahogy szeretnénk.

Az irodalomnak szerintem nem muszáj okvetlenül kizárnia az életet – épp ellenkezőleg! Nem ritka, hogy a világot pont az irodalom hozza be az életünkbe.

Lehet, hogy reménytelenül romantikus vagyok, de miért ne fordulhatna elő a való életben is az, amit valaki kitalált egy könyvben? Az irodalom éppen hogy csodálatos út lehet a valóságba, mert felnyitja a szemünket, hogy észrevegyük, mi minden történhet. Hogy mi minden történhet minden áldott nap!

Vegyük a mait. Egy egészen normális áprilisi csütörtöknek indult. Most pedig életem legfontosabb csütörtökje. Rendkívüli helyzetben vagyok. Egy történet kellős közepén. Egy regényben, ha úgy tetszik, amelyről nem tudom, hogyan végződik, mert sajna nem én vagyok a szerzője.

A nap úgy kezdődött, hogy nem ébredtem fel a vekkerre, vagyis nem túl látványosan. Miközben a zuhany alatt álltam, megcsörrent a mobilom – Nathan barátom érdeklődött, hogy este vele tartok-e a Bilboquet-be, kedvenc dzsesszbárjába, ahol már Ella Fitzgerald is énekelt. Persze, miért ne, mondtam, miközben a hajamból csöpögött a víz, később majd még telcsizzünk. Nathannál problémátlanabb embert nem ismerek; a csajok fürtökben lógnak rajta, és nagyon vidám estéket szoktunk együtt tölteni.

Állva ittam meg a kávémat, átfutottam az újságot, aztán elindultam a könyvesboltba. Éjjel esett az eső, a kis utcák úgy néztek ki, mintha lecsutakolták volna őket. A délelőtt eseménytelenül telt, Julie-vel átrendeztük a kirakatot.

Julie a társam a Librairie du Soleil-ben és a tanácsadók – két, feltűnően szép lábon járó – koronázatlan királynője.

Konfliktusa van az anyósával? Rendbe akarja tenni az életét? A barátnője lelépett a legjobb barátjával, és ön az öngyilkosság gondolatával játszik?

Ne essen kétségbe! Egyszerűen keresse fel a mi kis könyvesboltunkat a Bonaparte utcában, és forduljon Julie-hez. Ő könnyű kézzel kiválasztja önnek a tanácsadó könyvet, mely a problémájára megfelelő választ nyújt.

Épp ez az, amiért sosem tudnék beleszeretni, pedig feltűzött hajával és bájos mosolyával az ifjú Audrey Hepburnre emlékeztet.

De valahogy félek az olyan nőktől, akik minden problémára tudják a megoldást. Velem ellentétben Julie a lehető legjobban szervezi az életét. Békében él önmagával. És persze férje is van.

Marad hát a harminckét éves Antoine, vagyis én, egy fél könyvkereskedés tulajdonosa, akinek semmi terve. Egy férfi, aki ugyanúgy odavan a szép könyvekért, mint az izgató női fehérneműkért, és csak olyan regényekre dumálja rá vásárlóit, amelyek neki magának is tetszenek.

Az ebédszünetet tulajdonképpen arra kellett volna felhasználnom, hogy az ingeimet sürgősen elvigyem a tisztítóba és bevásároljak – a hűtőszekrényem, ha eltekintünk az egy darab kecskesajttól és három paradicsomtól, ma reggel még egy agglegényéhez mérten is meglehetősen üresen ásítozott. De amikor egy áprilisi futó zápor után megint kisütött a nap, a kirakatüvegen a szivárvány minden színében csillogtak az esőcseppek, és Julie felcsattant, hogy „A franc essen bele, már megint moshatom a kirakatüveget!”, hirtelen elment a kedvem attól, hogy ezeket a dolgokat intézzem.

– Elugrom egy kávéra a Flore-ba – mondtam Julie-nek, aki harisnyában állt a kirakatban, és egy író-olvasó találkozó plakátját akasztotta ki éppen. Julie lebiggyesztette szép ajkát. Nem nagyon kedveli a Café de Flore-t. Mint minden párizsi, ő is kerüli a turisták által látogatott helyeket. Ebben a vonatkozásban igazi sznob. Én viszont Arles-ban nőttem fel, és csak tizenhét éves korom óta élek Párizsban – talán ezért van, hogy olyan rémisztően kevéssé taszítanak a turistalátványosságok.

Szerettem a Flore-ba járni, a kávéja finom és erős, a pincérei szenvtelenek és nem megvetendő a tarte tatin-ja, a fordított almatortája sem, ha valaki szereti a karamellizált almatortát, amely ebben a minőségében már nem felismerhető.

Hát igen, el kell ismernem, nekem tetszett a tudat, hogy egy, valaha irodalmártanyaként szolgáló kávéházban üldögélek – még a hátizsákos turisták ellenére is, akik be akarják lélegezni Simone és Jean-Paul szellemét, és az örökké vihogó japán lányok ellenére is, akik a kiadós vásárlás után úgy szédülnek be ide a sok száz szép, színes papírtáskával a kezükben, mint egy egzotikus madárraj, és egymást fényképezgetik.

Ma tehát, amikor beléptem a kávéházba, és a faasztalokat, a pincéreket és a süteményespultot kerülgetve felmentem az emeletre – ott többnyire nyugisabb, mint lent –, még nem sejtettem semmit. Még akkor sem sejtettem semmit, amikor futó pillantással felmértem, hogy kedvenc helyem hátul, a sarokban foglalt. Egy újság mögé rejtőzve már ült ott valaki, úgyhogy egy másik asztalhoz voltam kénytelen letelepedni, rendeltem egy kávét meg két croissant-t, és egy modern szerelmes regényt lapoztam, a Stock-sorozat egyik kis kötetét, amely, ha hihetünk a kiadó beharangozójának, úgy hat, mint egy francia sanzon.

Vizaví halk zizegéssel összehajtogatták és félretették az újságot, és amikor újra odapillantottam a bőrbevonatú ülésre, ahol tulajdonképpen nekem kellett volna ülnöm, hirtelen mintha villám csapott volna belém.

Te jó ég, a villám, mennyire elcsépelték már ezt a könnyedén odavetett képet. Mégis pontosan ez történt. Remélem, elnézik nekem, hogy semmi költőibb vagy eredetibb nem jut eszembe e varázslatos pillanat leírására, amikor is számomra új jelentést nyert az idő, egy angyal súrolt a szárnyával és a világ erre a tíz négyzetméterre zsugorodott össze.

Egy hosszú, mézszőke hajú fiatal nő ült a padon, mint aki az égből pottyant oda, és nagy, barna szemével rám nézett. Világosbarna szemében mintha apró aranypöttyök táncoltak volna.

Elmosolyodott, és tekintete mintha egy pillanattal tovább időzött volna rajtam a szükségesnél. Vagy csak képzelődtem? Elöntött a forróság és vacogni kezdtem. A könyv is kis híján kiesett a kezemből. Hát aztán! Mit nekem egy sanzonszerű regény, amikor a saját életem hirtelen a szamba ritmusát veszi fel?

Ő az. Álmaim asszonya. Csak így!

Talán furcsán hangzik, de, bár még egy szót sem váltottunk, tisztában voltam vele, hogy öntudatlanul is ez az arc lebegett a szemem előtt, ezt az arcot kerestem, amikor lapátra tettem a barátnőimet.

Görcsösen kapaszkodtam a könyvecskémbe. Agyamon ezernyi gondolat suhant át. Meg kell szólítanom a szomszéd asztalnál ülő szépséget. De hogyan?

Szűzanyám, mit kell mondani egy ilyen helyzetben?

– Helló, Antoine vagyok. Kérem, ne higgye, hogy megőrültem. Még nem ismerjük egymást, de kegyed álmaim asszonya.

Nevetséges.

– Ne haragudjon… de kegyed olyan ismerős, nem találkoztunk már valahol?

A világ legősibb leszólítós dumája! Fantáziátlan és trampli.

– Mondták már kegyednek, hogy gyönyörű szeme van?

Nahát, ezt tényleg csak az mondja, akinek már végképp semmi nem jut az eszébe!

Amúgy éppenséggel nem vagyok málészájú, nem egy lányt levettem már a lábáról a nagy dumámmal, de ez itt most más helyzet volt, féltem, hogy valami rosszat mondok, hogy az egészet elszúrom, ezért az összes lehetséges mondatot elvetettem, ami eszembe jutott.

– Voilà, Monsieur!

A pincér kis ezüsttálcán kihozta és letette elém a croissant-okat, a forró tejet és a kávét, s közben professzionálisan unott pillantásával felmérte, melyik felszabadult asztalt lehet már leszednie.

Álmaim asszonya mindeközben bájos mozdulattal egy kis tasakból cukrot szórt jus d’orange-ába. Legszívesebben egyenként végigcsókoltam volna minden egyes csodaszép ujjacskáját.

Mintha csak a gondolataimban olvasott volna, az asztalra könyökölve lenyalta a mutatóujjára tapadt cukorszemeket, és újra rám nézett. Egy apró arany- és üveggolyókból felfűzött nyaklánc himbálózott testhez álló fekete ruhájának dekoltázsában, tekintetemet a ruha alatt kirajzolódó két kis, kerek mellére irányítva. Selymes bőrét pár apró szeplő pettyezte, és nem tehetek róla, elképzeltem, milyen csodálatos élmény lehet kikapcsolni a melltartóját és két kezembe fogni azokat a puha, fehér madárkákat. Nagyot nyeltem, megint felpillantottam, és megint úgy éreztem magam, mint akit rajtakaptak. Amikor tekintetünk újra találkozott, a nő szeme vidáman csillogott. Piros ajka széles mosolyra húzódott.

Én is elmosolyodtam, és igyekeztem a lehető legrokonszenvesebb, legintelligensebb és legkonspiratívabb benyomást tenni rá.

Julie szerint ha összeszedem magam, egy kicsit hasonlítok Brad Pittre. Ez bátorsággal töltött el. De tényleg, egész jóképű vagyok, amolyan kisfiús fazon, a nők buknak az ilyenre. Kihúztam magam, és nagy levegőt vettem.

A nő várakozásteljes pillantást vetett rám a helyiség másik végéből.

Na, mondj már valamit, te marha, förmedtem magamra szigorúan. Menj oda hozzá, és szólítsd meg! A szám hirtelen teljesen kiszáradt. Beleittam a kávémba, de túl nagyra sikerült a korty, megégettem a nyelvem. Magamban szitkozódva letettem a csészét. A porcelán úgy csörömpölt, mint egy Stockhausent játszó szimfonikus zenekar, ráadásul a kávé is kilöttyent. Na tessék, még ez is! Milyen szánalmas látványt nyújthattam!

A nő a szája elé kapta a kezét. Nevetett.

Bocsánatkérőn vigyorogtam, miközben szalvétával próbáltam felitatni az asztalon keletkezett tócsát. Legszívesebben elmagyaráztam volna neki, hogy nem mindig vagyok ám ilyen ügyetlen tökfilkó. Nyilvánvaló volt, hogy ez a nő úgy összehabarta az agyamat, mint még soha senki. Az mindenesetre látható volt, hogy nem vagyok neki ellenszenves. Játékosan a mutatóujja köré tekerte mézszőke hajának egyik tincsét, és így múlatta az időt.

Uramatyám, mit nem adtam volna most egy szál cigarettáért! Önkéntelenül végigtapogattam magam, a cigarettásdobozomat keresve. Aztán eszembe jutott az az istenverte dohányzási tilalom. Totál természetellenes! Mert ugye a kávé és a cigaretta két olyan dolog, ami a nyugati világban egyszerűen összetartozik. Ez a törvény meg fogja változtatni az életérzésünket, mi több, az egész kultúránkat. És azt vajon végiggondolta-e bárki is ott fönt, az illetékesek között, hogy egy férfinak, aki szerelmes, mint az ágyú, mit jelent, ha nem gyújthat rá egy kávéházban? Micsoda embertelenség!

Eleget filozofáltál, te gyáva nyúl! Kérdezd már meg végre, hogy meghívhatod-e egy kávéra, figyelmeztetett egy belső hang.

„Nincs-kedve-meginni-velem-egy-kávét-Nincs-kedve-meginni-velem-egy-kávét?” A kérdés úgy forgott a fejemben, mint egy ringlispíl, egészen beleszédültem. Aztán, egy másodperccel azelőtt, hogy ezek az istenverte szavak egy dobbantással végre átlendültek volna a valóságba, álmaim asszonya egy kissé felemelkedett, és örvendezve integetni kezdett.

Ebben az volt a tragédia, hogy nem nekem. Szemem sarkából láttam, hogy egy magas, sötét hajú férfi célirányosan halad az én szépségem asztala felé. A férfi úgy nézett ki, mint Severus Snape professzor, amikor jó napja van.

– Ça va, ma belle?

A férfi, mielőtt leült és barna bőrdzsekijét hanyagul egy székre dobta volna, megölelte a nőt.

Ma belle? Bosszúsan bámultam a betolakodóra, aki sajnos mit sem érzékelt a hátába fúródó gonosz pillantásokból.

Legszívesebben kitekertem volna a fickó nyakát. Egyszerűen csak úgy berobbanni ide! Életem e fontos pillanatában! Ráadásul pechemre kénytelen voltam megállapítani, hogy álmaim asszonya szemlátomást másként ítéli meg a helyzetet. Csacsogott, nevetett, és már meg is feledkezett rólam. Ilyenek a nők!

Snape megfogta a nő kezét, ő pedig, megítélésem szerint igen gyengéden, a férfi szemébe nézett, én meg hirtelen pontosan el tudtam képzelni, milyen érzés a pokolban rotyogni.

Ez nem lehet! Nem szabad, hogy így legyen! Nehogy már ez a férfi legyen a férje! Lázas tekintettel mustráltam a kezüket, és megkönnyebbülve felsóhajtottam. Legalább jegygyűrűjük nincs! Bár ez nem jelent semmit, de azért jobb, mint ha lenne. Elképzelhető, hogy a barátja, de szívből reméltem, hogy csak egy barátja. Lehetséges, hogy ez a barátja meleg…

A könyvem mögé bújtam, mint valami magánnyomozó, és úgy csináltam, mintha olvasnék, időnként lapoztam, betoltam az arcomba egy darab croissant-t és bizalmatlanul figyeltem ezt a két embert.

Sajnos egy szót sem értettem abból, amit beszéltek, mert közvetlenül mellettem két barátnő ült, akik harsány hangon, élénken diskuráltak mindenféle hülye cipőkről. Aztán a krapekjukról. Aztán arról, hogy egyikük a Maldív-szigetekre megy nyaralni.

Nem tudom, mennyi ideig ültem így ott, valószínűleg egy negyedóránál is kevesebbet, de nekem egy rettenetes örökkévalóságnak tűnt. Végül vetélytársam lehajolt a táskájához, és előbányászott belőle valamit. Fényképeket! Talán a nyaralásról?

Az én szépségem többször is elragadtatottan felsikkantott, miközben a felvételeket nézegette. Áruló! De mégis – milyen imádni való áruló! Amikor a nő visszaadta a fényképeket, és a pasija egy pillanatra megint lehajolt, hogy elsüllyessze őket a táskájában, a nő újabb pajkos pillantással és egy ugyancsak elbűvölő mosollyal ajándékozott meg. A könyv remegett a kezemben. Belebetegedtem ebbe a némajátékba. Meg volt kötve a kezem. Úgy kóvályogtam az időben, mint egy holdkóros a holdfényben. És ezzel egyelőre visszaértünk kis történetem kezdetéhez.

Nem – nem egészen.

Szóval csak ránéztem, kavargattam café crème-emet és könyörögtem az égieknek, hogy történjen valami.

És csakugyan történt valami.

Álmaim asszonya felállt, és kiment a mosdóba.

Visszajövet rám kacsintott, és egy meglepő mozdulattal leejtett az asztalomra egy kártyát, amelyre kék tintával, szemlátomást kapkodva odaskribált egy nevet és egy telefonszámot. Mást nem. A szívem majd kiugrott örömében. Így kezdődött életem legizgalmasabb huszonnégy órája.