Borítószöveg

„Egy anya szívszorító, gyönyörű portréja, könnyű, józan ecsetvonásokkal.”

Opzij

„Ahogy csak egy lány látja az anyját. Megható, különösen szép múltidézés.”

NRC Handelsblad

Chaja Polak Salka című művében holokauszt-túlélő édesanyjának állít emléket. Salka a huszadik század legnagyobb részét végigélte, és a század eseményei élete minden pillanatát meghatározták, sőt befolyásolták. Története egyúttal az elmúlt évszázad története is, mely nemcsak a remény és csodák százada, hanem a modern történelem legnagyobb bűncselekményének évszázada is volt.

„Hirtelen eszembe jut a járása. Ahogy határozott, kemény léptekkel átmegy az utcán. Azóta se láttam soha senkit, aki így járt volna; a mozgás a csípőjéből indult, és olyan mohóság volt benne, mintha minden lépés, minden láblendítés maga lenne a győzelem, a diadalkiáltás: jövök, jövök, élek, élek. Olyan boldogság, amiről minden kétség nélkül azt hitte, hogy az egész világgal osztozik benne.”

Chaja Polak (1941) Amszterdamban él és dolgozik. Számos elbeszéléskötetet és regényt írt., Nyári szonáta és a Második apa című műveit több nyelvre lefordították. Magyarul ez az első könyve.

CHAJA POLAK

SALKA

EGY ANYA PORTRÉJA
– részlet –

Fordította Gera Judit

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Chaja Polak: Salka
J. M. Meulenhoff bv, Amsterdam, 2004

EU_culture_logo_bw
A könyv az Európai Bizottság támogatásával jelent meg,
a szerző nézeteit tükrözi, az Európai Bizottság nem tehető felelőssé
a regényben foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Copyright © 2004 by Chaja Polak
Originally published by Uitgeverij Meulenhoff, Amsterdam
World rights handled by Uitgeverij Atlas Contact, Amsterdam
Hungarian translation © 2015 Gera Judit
Magyar kiadás © 2016 Park Könyvkiadó, Budapest
A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Borítóterv © Gerhes Gábor
Borítófotó © vintagewomen.tumblr.com

ISBN 978 963 355 286 5

Felelős szerkesztő Tönkő Vera
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
Tördelte Köböl Vera

Hans Polak (1916–1959)
és Anna-Sara Fels-Kupferschmidt (1914–2001)
emlékére

Anyánk története – itt most Salkának nevezem – nem a valóságról szól, hanem arról, ahogy megéltem azt. A 20. századról, mely meghatározta Salka életét. Muszáj volt megírnom, a nagyszerű Salka és az ő százada iránti tiszteletből. Valamennyi eljövendő századnak ez lesz az alapja. Noha erről maguknak e századoknak egyelőre fogalmuk sincs.

1

Vegyük csak anyánk, Salka arcképét, aki egyszersmind – mert ezt állítom, noha már késő – Semma édesanyja is. Azt a Marius festette, kissé ügyetlen arcképet. Nem sokat ér, kérdés, bárki megvenné-e. Hajlandó lenne-e fizetni a repedezett vászonért, amin olyan a festékréteg, mint az „eső után vágyakozó kiszáradt föld”. Mindezt azonban ne Marius számlájára írjuk, más munkái csodálatosak, a Salka férjéről készült, ugyanabból az időből származó arckép például pompás, klasszikus alkotás. Én azonban éppen ettől az egyetlen képtől, Salka portréjától nem tudok megválni, noha nem is az enyém – de már oly régóta függ a nappalinkban. Oly régóta. A gondolat, hogy valaki leemeli a falról, akár a beleegyezésemmel, és elviszi, a vászonnal a hóna alatt kisétál a házból az utcára, lett légyen az illető valami költöztetőcég megbízottja, akinek ez a dolga, csak hogy mondjak egy példát – nos, már maga a gondolat is elviselhetetlen. Mintha a bőrömet nyúznák. A puszta gondolatba beleremegek, valami égető érzés fog el, vérízű a szám. Mindez túlzás, őrültség, belátom.

Anyánk, Salka – aki Semma anyja is – a festményen rózsaszínű gyerekpulóvert köt. Tisztán kivehető a gombolyag, a fonál és a kötőtűk alatt növekvő ruhadarab. Nyugodtan, keresztbe vetett lábbal ül. Sötét, egyenes szabású szoknyája épphogy takarja a térdét. Ezt hordta a húgom és az öcsém születésekor is. Később mindig fenékre-hasra simuló, egyenes vonalú, térd alatt végződő, hátul röviden sliccelt szoknyákat viselt. Nem volt eltúlzott vagy hivalkodó, épp csak olyan hosszú, hogy kényelmesen tudjon benne mozogni.

Erről hirtelen eszembe jut a járása. Ahogy határozott, kemény léptekkel átmegy az utcán. Azóta se láttam soha senkit, aki így járt volna; a mozgás a csípőjéből indult, és olyan mohóság volt benne, mintha minden lépés, minden láblendítés maga lenne a győzelem, a diadalkiáltás: jövök, jövök, élek, élek. Olyan boldogság, amiről minden kétség nélkül azt hitte, hogy az egész világgal osztozik benne.

A festményen rövid ujjú, fehér pamutpulóvert visel. Az arcából nem sok látszik, mégis félreismerhetetlenül az övé, nemcsak a formája, hanem orra és szája vázlatos ábrázolása is elárulja, a lesütött szeme – hisz tekintete a kötésre szegeződik. Könnyű ecsetvonások, semmi több. Szinte csak vonalak. Lazán feltűzött haja egyáltalán nem illik a képbe, mintha a festő sajnálta volna, ha bármi veszendőbe menne a sötétbarna hajkoronából, ezért összefogta a modell feje búbján, miáltal a haj kissé ingatagon jobbra dől – a festő talán szerelmes lehetett belé.

Salka kötögető keze mozgásban van, csak homályos folt. Az azonban jól látható, hogyan vezeti behajlított kisujja alatt a szálat a kötőtűk felé. Elmerül a munkájában. Ez tűnt fel egy barátnőnknek, aki nemrég vendégségbe jött hozzánk, és szinte a lélegzete is elállt, amikor a kanapé fölött, a falon megpillantotta a festményt. Evés közben az asztalnál, újra meg újra elképedve, már-már nosztalgikus arckifejezéssel pillantott fel a vászonra, amelyre éppen rálátott, szándékosan ülhetett oda.

Nem faggattam, de később, az este folyamán ő maga hozta szóba. Hogy micsoda csend árad a képből, micsoda nyugalom, még a „bensőséges” szót is használta. De lehet, hogy csal az emlékezetem. A festményen látható elrajzolt láb hidegen hagyta, ahogy a Salka hasára és combjára feszülő szoknya furcsa, be kell látni, nem túl jól sikerült ábrázolása is, aminek semmi köze a valósághoz, ezt még én is látom. Biztosan nem szándékosan festették így, hogy modernnek, hivalkodónak vagy egyedinek tűnjön, inkább a tehetetlenség szülte.

Vagy a sietség, ez csak most jut eszembe. Hisz bármelyik pillanatban dörömbölhettek az ajtón, és benyomulhattak a lakásba, véget vetve a modellkedésnek, a festegetésnek. Marius műtermében bármelyik pillanatban véget érhetett a békés kis jelenet.

Salka nekem köti azt a pulóvert. A festőnél és a feleségénél, miközben Salka és a férje, Leo Mandel, az én apám portréja készült, magam is ott voltam. Salka, az apám és én egy darabig mind ott laktunk – nem tudom, mennyi ideig, mert Salka minden alkalommal mást mondott, ha rákérdeztem, hol szomorú hangon azt: csak néhány hétig, Fannykám, hol meg: néhány hónapon át, egy alkalommal pedig azt állította: egy fél évig! Az emlékei nyilvánvalóan megbízhatatlanok, de vannak objektívebb források is, melyek szerint a hat hónap szinte kizárt. Akármilyen hosszú időről is lett légyen szó, nem volt szabad tudnom, hogy Salka az anyám és Leo Mandel az apám – papának és mamának a festőt és a feleségét kellett szólítanom. Nem valami nagy meggyőződéssel tettem.

A lényeg, hogy ott voltam. Ott voltam a festés és a modellülés közben. A festmény azt bizonyítja, hogy működött valaha, vagy volt egyszer vagy még inkább létezett a világon a Salka, Leo és Fanny Mandel alkotta család, bármilyen rövid életű vagy törvényellenes volt is. Egy fedél alatt éltek, bár nem a saját otthonukban, hanem a festő és a felesége házában, idegenek holmija és szokásai közt. Egy olyan bejárati ajtó mögött, melyre egy idegen családnév volt kiírva.

Származásomnak mégis ez az egyetlen bizonyítéka. Bár Leo Mandel napközben a padláson bujkált, nem kis veszélynek kitéve magát néha lelopózott, hogy lásson engem, a lányát, ahogy végigtotyogok a szobán, vagy az építőkockáimmal játszom, vagy az etetőszékben kását eszem. A világos bőrű, kék szemű Salkával ellentétben ő, az apám, semmilyen körülmények között nem mutatkozhatott odalenn.

Gyanítom, hogy az alatt a néhány együtt töltött hét alatt – mert hetekről lehetett csupán szó – éjszakánként az ágyban, a búvónyílást lezáró csapóajtó mögött, amelyen át vészhelyzetben matracostul, lepedőstül, takaróstul és párnástul néhány perc alatt eltűnhettek, tehát ott, meghitt kettesben, a sűrű éj leple alatt felszabadultan álmodozhattak. Hiszen a sötétben semmit nem lehetett látni, nem zökkenthette ki őket a valóság, semmi nem akadályozta meg őket abban, hogy azt képzeljék, otthon vannak, abban a lakásban, melyet Salka édesapja vett nekik, amikor nem sokkal a háború – a második világháború – kitörése előtt összeházasodtak. Gondtalanul, a tágas, napfényes házban a nagy kerttel és a fehér fából kézzel ácsolt verandával. Elképzelem, hogyan suttogott ott, a matracon Leo Mandel Salka fülébe halálos komolysággal a vizsgáiról, azt játszva, hogy másnap reggel kilenckor be kell mennie az egyetemre, és hogyan kérlelte szerelmesen Salkát, aludja ki magát, majd ő elkészíti a reggelit, mindenről gondoskodik, nem feledkezik meg Salka kedvenc csészéjéről és lekvárjáról sem. És nem lenne nagyszerű, ha este moziba mennének? Mondd meg te, Salka, hová? Aztán pedig: Jézusom, még mindig jéghideg a lábad, hogy lehet ez, add ide gyorsan, majd én felmelegítem. Salka meg, aki kapható volt a játékra, mesélt a csoportjába járó óvodásról, mintha a gyerek aznap reggel és nem egy másik életben készítette volna azt a rajzot, amin annyit nevettek együtt, az egész papírlapot kitöltő, sűrűn bepöttyözött körön, amit a gyerek büszkén a magasba emelt, tetszik tudni, óvó néni, mi ez? Egy macesz! Leo Mandel minden bizonnyal újra felnevetett, majd a párnára könyökölve felemelkedett, és feszülten figyelt, mintha a kislányát – engem – hallotta volna felsírni, míg Salka meg nem nyugtatta, csak képzelődik, engem ott fenn, a padláson nem hallhatnak, én pedig e megjegyzésnek köszönhetően többé már nem a Leo Mandel által frissen tapétázott szobában feküdtem, az övék mellett, a kerti oldalon, ahová a veranda is nyílott, ahogy eltervezték, de ahol egyszer sem aludtam.

Így beszélgettek, önmagukat ámítva, miközben Leo Mandel Salka lábát melengette mindaddig – így remélem –, amíg elcsábult a vágytól, majd magával ragadta az álom.

Salka akkoriban csak az én anyám volt. Tudom, milyen szégyenletes az efféle gondolkodásmód. Szégyellem is magam a gondolatért, melyet a józan eszem sem tud száműzni, hiába támadom filozofikus és gunyoros érvekkel. Tisztában vagyok vele, hogy amikor a húgom és az öcsém szeme kinyílt a világra, a szülői ház falán függő Salka-portréban az anyjukat látták, éppen annyira a maguk anyját, mint az enyémet. Tagadhatatlan, hogy a festmény néhány évvel korábban készült, de Salka a későbbi fényképek tanúsága alapján alig változott.

Mondjuk, hogy a húgom úgy tíz hónapos korában látta először, úgy értem, ekkor látta meg ujjacskáját tudatosan a magasba emelve és azt kiáltva: mama! Talán tizenegy hónapos is lehetett már, és ha visszaszámolunk, megállapítható, hogy a között a pillanat között, amikor a plüssnyuszijával viaskodva ujját a magasba nyújtotta és a festmény létrejöttének pillanata között nem több mint három év telt el. Hogy közben mennyi minden történt, a tényen mit sem változtat. Amikor Salka terhes lett a húgommal, valószínűleg kellőképpen megerősödött már, kinőtt a haja, és visszatért a menstruációja is.

Így történhetett abban a háború utáni házban, új, háború utáni férjével és az újra megtalált gyermekkel – velem. Salka minden bizonnyal tisztába tette a húgomat, vajaskenyér-katonákkal kínálta, majd letette a szőnyegre, te csak játssz szépen a nyusziddal, majd el is tűnt, ki az ajtón a konyhába, gyorsan kiteríteni a mosott ruhát az erkélyre. A húgom szinte ugyanabban a pillanatban, hogy kétségbeesik, mert Salka eltűnik az ajtó mögött, újra rátalál a falon függő, kötögető alakban.

Ugyanez történhetett újabb két év elteltével, amikor megszületett az öcsém. Minden egyéb maradt a régi. Salka továbbra is feltűzve hordta a haját, továbbra is pulóvert vagy blúzt hordott, hátul sliccelt, puha hasára, fenekére és combjára simuló, szűk szoknyával. Nyilván a fiát is táplálgatta, ölelgette, járókába tette, és amikor kiment az ajtón – mindig rengeteg dolga volt –, és a kisfiúnak már-már sírásra görbült a szája, ott maradt vele a falon, festett jelenléte megnyugtathatta, és egy mély sóhaj közepette szájába dughatta a hüvelykujját.

Ez tehát ugyanúgy az ő édesanyjának az arcképe, mint ahogy a húgomé is, akárcsak Semmáé és az enyém. Ez az az arckép, amelytől elviselhetetlen a megválás gondolata, amelytől nem is akarok megválni soha.

Röviddel Salka halála után, még ott, a zsidó idősek otthonában, a város szélén, abban a szobában, melyet nekünk, a gyermekeinek sürgősen ki kellett ürítenünk, voltam olyan vakmerő, hogy ellentmondást nem tűrő hangon megkértem az öcsémet és a húgomat, hadd legyen nálam addig az arckép, amíg a hagyatéki tárgyalásra sor kerül. Amikor majd összejövünk, hogy megbeszéljük, ki mit kap, magammal viszem a képet, ígértem egy lendülettel, hogy szorongásaimnak elébe vágjak, ne aggódjon senki.

Salka akkor már lucfenyőből készült koporsójában feküdt az aranysárga színű homok alatt. Ott feküdt a mélyben illatozó szalmaágyon, fehér ruhában és fejfedőben, mely még az arcát is befedte. Hasán gyűrött gyerekrajz. És egy maroknyi elszáradt virágszirom.

⁎

A szárnyas pulóvernek kapucnija és zsebe is volt, de olyan kicsi, hogy inkább csak díszként szolgált. Maga a pulóver gyapjúból készült, világosszürke gyapjúból, gépi kötéssel. Ellentétben azzal a rózsaszín gyerekpulóverrel, amely az anyánkat ábrázoló festményen látható. A szárnyas pulóvernek szokványos szabású ujja volt, ez itt feltétlenül megjegyzendő, bár lehet, hogy felesleges, mégis meg kell jegyeznünk, mert a pulóver két ujja egy adott pillanatban valami nézeteltérés következtében két szárnnyá változott, de erről később.

Valamelyik téli szünetben vettem azt a pulóvert, néhány nappal ezelőtt pedig elajándékoztam. Hirtelen nem volt már helye a házban, muszáj volt kikerülnie a ruhásszekrényből, le a polcról, el vele. Túl sok helyet foglalt el az a pulóver, túl sok helyet a gondolataim között, elterelte a figyelmemet, amire pedig nagy szükségem volt.

Gyakran hordtam azt a pulóvert. Azokra az eseményekre azonban, amelyek akkor játszódtak le, amikor rajtam volt, nem emlékeztem. Egészen Salka életének utolsó éjszakájáig a kórházban.

Úgy volt, hogy én alszom nála, éppen én voltam a soros, és épp rajtam volt a pulóver. Abban a szobában töltöttem az éjszakát, ahová meghalni küldték. Két ágy volt benne, az egyik üres. Az üres ágy az ablak mellett állt, a város szélesen terpeszkedő, a látóhatár széleinél semmibe foszló külterületeire lehetett rálátni róla. Talán a távolság miatt, vagy a magasságnak és a koszos kórházi ablakoknak köszönhetően tűnt úgy, mintha a süketnéma tájban nem laknának emberek, még a jól látható házak és utcák, a körbe-körbe guruló játék autók ellenére sem. Talán az égbolt tehetett róla, a közönyös égbolt, amely a felhőket gondosan visszatartotta, a naplementéket pedig alig kivehető, rózsaszín ködfoszlányokba csomagolta ott, ahol a várost elnyelte a messzeség – mindez legalábbis ilyennek tűnt Salka utolsó, tizenegy kórházi napja alatt.

Ismét leszállt az éj. Az egyik ágyban Salka, a másikban én a szürke pulóverben, hosszúnadrágban. Az ablak mellől odakiáltottam neki az ágya feletti neoncsőből a szobába szűrődő fényfátyolon át: mama, itt vagyok melletted, nem vagy egyedül. Mindaddig, míg akaratom ellenére el nem ragadott az álom, melyből csak a legnagyobb erőfeszítések árán tudtam a felszínre verekedni magam, hogy odakiáltsam Salkának, ott vagyok mellette, nincs egyedül, és mi soha, de soha nem fogjuk magára hagyni. Amire persze soha nem reagált semmit, így újra meg újra visszaaludtam.

Másnap reggel megjött a húgom, Debora és az öcsém, Lodi. Ugyanaznap, valamivel később Semma és a többiek is megjelentek.

Rajtam ugyanaz a ruha volt, tél közepén jártunk, és a nap hátralévő részében sem öltöztem már át. Olykor bejött egy ápolónő, vizsgálódva Salka feje fölé hajolt, akinek ezüstfehér haja legyezőként terült szét a párnán. Fogott egy vattába tekert pálcikát, vízbe mártotta, majd végigsimította vele Salka kiszáradt szájpadlását, élettelen nyelve szélét.

Ez a nap is elmúlt, a reggel délutánba fordult, a délután estébe, a tájon, a hallgatag külváros szürkéskék ürességén pedig alig változott valami. Csak kissé sötétebb lett odakinn, majd még sötétebb, akárcsak az égbolt odafenn. Az este és az éjszaka küszöbén meghalt, Salka, az anyánk meghalt, és arcát letakarták egy lepedővel, ahogy a törvény előírja.

Röviddel ezután levettem a pulóvert. Átvetettem a hátamon, a zsebek kifordultak, az ujjak ekkor még ujjak voltak, ott lógtak a mellem fölött. A pulóvert azonnal levettem a hátamról, amikor el kellett hagynunk Salka szobáját, ő pedig – nélkülünk – magára maradt az egyik ápolónővel. Ott várakoztunk a „Kérjük, ne zavarjanak” tábla előtt. Vártunk. Egyikünk néha végigment a folyosón, ki az előcsarnokba, ahol egy nagy asztal állt, hogy majd sietve visszatérjen, mintha elvesztett volna valamit.

Senki nem látta, ahogy bemennek Salka szobájába, egyikünk se látta a fekete kabátos, fekete kalapos ortodoxokat. Bizonyára mindnyájan az előtérben voltunk, de az is lehet, és ez valószínűbbnek tűnik, hogy abban a pillanatban történt, amikor az ápolónő megjelent, becsukta maga mögött az ajtót, és mintegy az életből a halálba történt átmenetet megerősítve kezét egy darabig az ajtókilincsen nyugtatta. Mielőtt elengedte a kilincset, másik kezével átnyújtotta Deborának az ékszereket, Salka ékszereit, majd szó nélkül végigment a folyosón, miközben valamennyiünk tekintete a hátába fúródott. A legvalószínűbb, hogy az a két ember pontosan ekkor surrant be a halottas szobába. Mert hirtelen kivágódott az ajtó, és az ortodoxok kiviharzottak a szobából. Kettejük között egy fekete drapériával fedett hordágy. Nyilván az anyánk volt a fekete drapéria alatt, bár nagyon kicsinek és jelentéktelennek tűnt az, ami ott feküdt megbújva, igen, az, amit olyan sietve szállított el az egyik ember a fejrésznél, a másik a lábrésznél fogva a hordágyat. Lobogó kabátszárnyakkal siettek el mellettünk a folyosó végéig, ki az előtérbe, majd villámgyorsan beszálltak a liftbe.

Debora lassan, meglepetten nyitotta szét a tenyerét.

Ami előbb történt, és ami utána következett. A dolgok sorrendje, erről beszélek. Mintha létezne ilyen – egy átlátható, megnyugtató elrendezés, amelyből senki számára nincs kibúvó. Tagadhatatlan, hogy Debora először az én ujjamra húzta fel az egyik gyűrűt, és a másikat a sajátjára csak azután. Az a másik kéz, amelynek ujjára a gyűrűt felhúzta, Lodi kezére hasonlított, de ez csak később tűnt fel. Akárcsak az, hogy Debora, miután felhúzta a gyűrűket előbb az én, majd a saját ujjára, Salka aranyláncát Lodi gyönyörű lányának a nyaka köré fűzte, egy ezüstláncot pedig Lodi feleségének a nyakába akasztott. Mintha tényekről lenne szó, nem pedig a múlt, egy egész korszak egyszer s mindenkorra történő lezárásáról.

Mikor kapta meg Semma a vörös korál karkötőt? Már az asztalnál ültünk az előcsarnokban? Láttam egyáltalán? Ott voltam? Vagy csak később ültem oda az asztalhoz Lodi mellé? Erre emlékszem, meg arra is, hogy író keze fölé hajolva egyszerre csak elfogott az éberség, és a vonalazatlan papírt szántó töltőtoll aranyhegyét követve a gyászjelentésben szereplő neveket lestem. A gyászjelentést még aznap este el kellett küldenünk. Valami olyasmi nyugtalanított, amit hiányoltam, anélkül hogy tisztában lettem volna azzal, mit hiányolok. Először a hitetlenkedés, majd az elképedés, aztán a félelem. A nyelvem megduzzadt, akadályozott a beszédben – lomha tengeri állat szájbénulást okoz –, miközben odafenn, az agyamban befejezetlen mondatok kakofóniája szabadult el.

Ott ültünk a kórházi előcsarnok hosszúkás asztala körül, a sietős léptek zaját elnyelte a folyosókat borító, sima linóleum.

Rákérdeztem valamire, így kezdődött. Úgy tűnt, mintha minden ezzel kezdődött volna. Ma azonban már tudom, hogy amire rákérdeztem, és amit a kérdésem érintett, és ami kissé esetlenül, gyűrötten, lassan körvonalazódott a porból, ami mindeddig elrejtette – hogy az, ami levetette álarcát, legalábbis részben, és végre megmutatkozott, az mindvégig jelen volt. És csak Salka halálára várt, hogy megleckéztessen minket.

Kérdeztem valamit. Kértem valamit. Minden bizonnyal ugyanazon a hangon kértem, amelyen néhány nappal később, az idősek otthonában Salka lepusztult szobájában a festményt. Olyan hangon, mely eleve kizárt minden ellentmondást, később legalábbis ezt állították. Magyarázatképpen belefogtam egy hosszú történetbe, vagy inkább azt gondolom, ima volt az, a megértésért könyörgő ima. Mintha éppen itt, a kórházi előcsarnokban jött volna el az ideje, hogy meghallgassák.

Megígértétek, mondtam. Kértelek benneteket, tettem még hozzá. Már korábban is kértelek, és megígértétek!

E közben az asztali viaskodás közben változtak a pulóver ujjai szárnyakká. Egyszerre meredtek ferdén felfelé, mintha a vállamból nőttek volna ki. Nem mintha észrevettem volna, de éreztem, hogy megtörténik, képzeletemben élesen kirajzolódtak a szárnyak.

Lebegtem. Lábam épp csak néhány centire a linóleumtól – éreztem a jéghideg levegőt a sarkam és a linóleum között. Ott tartottam, hogy elrepülök, ki a kórházból, el a családtól, hogy soha többé ne térjek vissza, pedig tudom, milyen őrültség volt, nem egyéb hirtelen felindulásnál – amit azonban képtelen voltam elfojtani. Bár szerettem volna, ha így történik, és isten tudja, mit adtam volna érte, ha ezt a szégyenteljes jelenetet nem kell egész életemben magammal hurcolnom.

Gyere, szóltam a férjemnek. Gyere, megyünk.

Lehet, hogy csak bebeszéltem magamnak, a gondolat azonban olyan heves volt, olyan erőszakos, hogy nem lehetett másként, az asztalnál mindenki hallhatta a szavaimat, bár később soha senki nem tett említést róla. Ahogy azt sem kérdezte meg soha senki, miért toltam egyszerre csak hátra a székemet, miért álltam fel, és kezdtem lebegni, és miért mondtam – vagy gondoltam –, gyere, megyünk.

A többiek az asztalnál mozdulatlan torzókká merevedtek. Szem nélküli, száj nélküli, nyak nélküli, váll nélküli torzókká. Csak a körvonalak remegtek, ahogy aszfalt felett a levegő egy forró nyári napon.

Míg egyikük ki nem mondta a beleegyező szavakat, és vissza nem tértem a földre, a torzók pedig az asztal körül, tágra nyílt szemem előtt visszanyerték arcukat, karjukat és kezüket, a testüket.

Leültem újra.

Mögöttünk, a kórház előcsarnokában Salka dédunokája megkezdte első önálló lépéseit szülei óvón kinyújtott karjai között. Salka pedig valahol a város peremén kocsikázott az éjszakában. Vagy talán már meg is érkezett, ki tudja, már ki is vették az autóból, és beszállították a négyszögletes, sötét épületbe. Betolták egy hullámos függöny mögé, mely közvetlenül a kőpadló felett ér véget, akár egy rosszul összefércelt, túl rövid szoknya. Talán éppen akkor történt mindez, amikor a kórház előcsarnokában az asztalnál megkaptam, amit akartam, és visszaültem.

Ó, az a négyzet alakú kis épület, az a nyirkos és sötét épület a város peremén, ahová Salkát vitték. Hogy az öröklét számára megtisztítsák, fejére szerzetesi kapucnival ellátott, kemény, fehér lenvászon leplet húzzanak, hogy így várja a Messiást. Folyton magam előtt látom a négyszögletes kis építményt, melynek szélessége, magassága és mélysége ugyanakkora, éles sarkai szinte megsebeznek.

Ugyanakkor utcák labirintusában ver gyökeret – magába roskadva, akár egy kisiskolás, aki a nagyfiúkkal, a körülötte felmagasodó lakótömbökkel bújócskázik. Első látásra olyan házra emlékeztet, mint amilyet egykor Salka dédunokája rajzolt, egyetlen ablakkal, ajtóval, csengővel. Teteje azonban nem volt, ellentétben a gyerekrajzon látható házzal, kéménye sem, és a nap sem sütött.

A négyszögletes kis épületben volt egy szűk váróterem, falai a barna összes árnyalatában pompáztak. Salka halála után egy nappal mindannyian ott ültünk. Még egy kis türelmet kérek, máris szólítjuk önöket – azzal a feketébe öltözött, szakállas férfi, aki ajtót nyitott, el is tűnt. Az asztal egyik oldalán Debora és Semma ült. A másikon Lodi és én. A minket elválasztó, térdig érő asztalkán folyóiratok hevertek. Zsidó folyóiratok egy zsidó asztalkán.

Azelőtt csúnya szónak számított, csak olyanok vették a szájukra, akik nem értettek az egészből semmit, akiknek fogalmuk sem volt semmiről. A szó természetesen tilos volt. Nem mintha Salka vagy új férje, Debora és Lodi apja kifejezetten tiltották volna, de mi, gyerekek tiltás nélkül is tudtuk, hogy nem ejthetjük ki ezt a szót. Semmilyen körülmények között.

Olykor mégis előfordult. Ha például eljött hozzánk valaki, és azt kérdezte: ő a Fanny féltestvére? Fanny a Debora és a Lodi féltestvére? Vagy valami ehhez hasonlót. Már nem emlékszem, ki mondott ilyesmit nálunk azelőtt, nem emlékszem, miféle arckifejezés társult ekkora érzéketlenséghez. Salka csak mosolygott. Ott állt az előszobában, mi körülötte, a vendég pedig felakasztotta a kabátját a fogasra. A vendég, aki felakasztotta a kabátját, nő is lehetett, ő kezdte ezt a féltestvértémát.

Rólunk beszéltek.

Salka arcán fájdalmas mosoly suhant át, szemében részvét csillogott. De düh is. Azzal a szóval nyilván minket akartak szétválasztani, az ő gyermekeit. Szétrombolni a szövetségünket. Talán nem olyan család voltunk mi, mint bármilyen másik család?

Nem emlékszem, hogy Semma ekkor még velünk lakott-e. Lehetséges, hogy már a gyermekotthonban élt, vagy valahol máshol, lehetséges. Soha nem beszéltünk ezekről a dolgokról. Ahogy Deborával és Lodival sem.

Még annak a szögletes kis épületnek a várójában Lodi kezére tettem a kezem, és megköszöntem, hogy az a név mégis rákerült a gyászjelentésre. Ott ült mellettem, az egyik folyóiratot lapozgatta, de nem olvasott igazán. A kezére tettem a kezem – hálám jeléül a számomra oly nagy jelentőségű név miatt. Noha korábban nem voltam tudatában, csak a kórházi asztal körül lefolytatott, előző esti vita után lett világos. Vagy a félreértés után. Esküszöm.

Lehet, hogy azután is megköszöntem, hogy értünk jöttek, és bevittek minket a zsidó halottak számára fenntartott fürdőszobába, annyira megkönnyebbültem. Köszönöm, suttogtam másodszor is Lodinak a félelmetes kis helyiség küszöbén – szürke gránithelyiség volt, tulajdonképpen nem is igazi fürdőszoba. Odabent jobb kéz felől a párás levegőben a kelleténél egy csöppet rövidebb, szegényes függöny lógott.

A gránitfalból váratlanul egy asszonyokból álló sor vált ki. Súlyos parókát viseltek, hadonászva siettek felénk, barna ruhájuk a bokájuk körül lengett, Lodi kezét már elengedtem. Hirtelen fontoskodó kavarodás támadt. Tegyék le a táskájukat – hadonásztak az asszonyok –, igen, ide, ebbe a sarokba, táskát nem szabad bevinni, és a hajuk, be van fedve a hajuk? Óriás tyúkanyókként verdestek körülöttünk, szárnyukkal átterelgettek a küszöbön, jól van, jól van, miközben hátba veregettek és vigasztalóan simogatták a vállunkat.

Egy szokatlanul nagy és magas gránit fürdőkád vigyorgott ránk. Mellette egy furcsán idegenszerű pulton ott feküdt valami fehér és mozdulatlan, egy hatalmas bábu, melyet mintha valami ősrégi hold fénye világított volna meg. Körös-körül ablaktalan kőfalak, vagy talán a mennyezet alatt körbefutó halvány csík lehetett az ablak, honnan máshonnan szivárgott volna be némi fény? Előttünk pedig az asztalra helyezett dísztelen faláda valósága.

Ebbe helyezték Salkát. Az asszonyok felemelték a pultról, és a láda alján szétszórt szalmára fektették. A bábut a pultról le-, a ládába pedig beemelték, csupasz lába felénk nézett. Íme az édesanyjuk lába, ártatlanságunk bizonyítéka.

Némán, csupán mozdulatokkal és ajkuk mozgatásával irányítottak minket, tudatlanokat. Megmutatták, mit kell tennünk – először a fehér gyolcsból készült papucsot felhúzni a lábára, jól van, azután megkötni a szalagokat, jól van.

Csupán a lábáról ismerhettük fel anyánkat, teste többi része be volt takarva. Ez azonban csak később jutott eszünkbe, mikor ismét kinn álltunk a sötétben. Az utcai lámpákat már meggyújtották, és mögöttünk a kis épületben ott volt a koporsó, mi magunk zártuk le a faszögekkel, a koporsó, mely mindenestül eltűnt a vékony, ferdén lógó függöny mögött. Ahol hirtelen olyan hideg volt, mintha fagyott volna.

Salka hasán ott maradt néhány virágszirom, akárcsak a mesebeli házikót ábrázoló gyermekrajz háztetővel, kéménnyel, melyből vékony füstcsík szálldogált a magasba.

Salka hasán a gyermekrajz a lucfenyőből összerótt koporsóban mind a tizenegy napig ott lógott a neoncső alatt a kórházban, közvetlenül a feje fölött. A rajzot rajta kívül mindenki láthatta. Sárga ösvény kanyargott a csengővel ellátott kapuhoz, és volt még valami, amire már nem emlékszem. Talán a felhők, vagy a nap, vagy valami hasonló. Lodi levette a falról, és Salka halála után nekem adta. Akkor adta át, amikor az ápolónő kiküldött minket a kórteremből, majd ismét megjelent, és fehér ujját fájdalmasan hosszú ideig nyugtatta a kilincsen, nem, egy kicsit később. Akkor adta át, amikor Salkát elvitték az ortodoxok, tényleg csak néhány másodperccel azután, hogy becsukódott mögöttük a liftajtó – ez lehetett a pillanat, amikor Lodi kipiszkálta a rajzszögeket a falból. Mert egyetlenegyszer még beslisszolt a most már salkátlan szobába, és akkor vette észre a falon felejtett rajzot.

Hozzám lépett. Kinn álltam a folyosón. Szó nélkül átnyújtotta. Arcán halvány, alig látható pergamenmosoly feszült, mely a szemem láttára töredezett szét, láthatóvá téve a mögötte megbújó rémületet… … …

A fordító életrajza

GERA JUDIT műfordítói pályáját 1977-ben kezdte, emellett a Magvető Könyvkiadó világirodalmi osztályán szerkesztő-lektorként dolgozott. Később hívták az ELTE-re tanítani, ma is itt dolgozik, egyetemi tanár, a Néderlandisztika Tanszék vezetője. Kutatási területe a modern holland nyelvű irodalom, a művészet és az irodalom kapcsolata, az ideológiakritika és a kulturális transzfer. Műfordítói életművéért 2001-ben megkapta a holland Martinus Nijhoff-díjat.

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos
ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License