A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kurt Vonnegut, Jr.: Sucker’s Portfolio

Amazon Publishing, Las Vegas

Text copyright © 2012 Kurt Vonnegut, Jr. Copyright Trust

Published in the United States by Amazon Publishing, 2012. This edititon made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com .

Ebben a könyvben minden szereplő és minden esemény a képzelet szülötte. Csupán a véletlen műve, ha valóságos – holt vagy eleven – személyekhez, illetve megtörtént eseményekhez hasonlítanak. A szerző nem tehet róla.

Fordította és az utószót írta Szántó György Tibor

Hungarian translation © Szántó György Tibor, 2014

Utószó © Szántó György Tibor, 2014

A Vonnegut-életműsorozat szerkesztője Szántó György Tibor

Borítóterv

Mátai és Végh Kreatív Műhely

© Helikon Kiadó, 2014

ISBN 978-963-227-794-3

Felelős kiadó Szász Zsolt

A Helikon Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Szerkesztő Horváth Ágnes

Olvasószerkesztő Darida Benedek

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

Műszaki szerkesztő Pais Andrea

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

ELSŐ TÉTEL

Idomvas és idus között

MÁSODIK TÉTEL

Róma

HARMADIK TÉTEL

Éden a folyónál

NEGYEDIK TÉTEL

Rongyos tíz cent

ÖTÖDIK TÉTEL

Miss Snow, ki van rúgva!

HATODIK TÉTEL

Ó, Párizs!

HETEDIK TÉTEL

Az utolsó tasmán

FÜGGELÉK

Robotújváros

„Mi tartott ennyi ideig?”

Utószó Kurt Vonnegut Éden a folyónál című posztumusz kötetéhez

ELSŐ TÉTEL

Idomvas és idus között{1}

I.

Csend borult a házra. A fiatal festő műtermének szélesre tárt ajtaja előtt álldogált. Felesége két hete hunyt el autóbalesetben. Szétvetett lábbal úgy állt a festő, mintha arra készülne, hogy jól behúzzon valakinek. Feldúlt, bánatos arckifejezése éles ellentétben állt az elé táruló békés látvánnyal. A zöld lankán foltokba gyűltek a juharfákról lehullott csillogó levelek. A domb aljában a tó vize túlcsordult a kövekből emelt gáton. A gátat még tavasszal ő maga építette. A szomszéd, hajlott hátú, fényes szemű parasztember, lassan lépkedett fel és alá a tóba nyúló deszkastégen. Horgászott. Piros-fehér sügércsaliját újra meg újra a vízbe vetette. Újra meg újra.

David Harnden, a festő, apró szótárat tartott a markában. A nyárutó bágyadt melegében, a nap sugaránál egyetlen kifejezés meghatározását tanulmányozta az „idomvas” és az „idus” között. Elolvasta egyszer, elolvasta százszor. Mit jelenthet vajon? A szótár szerint „a folyamatos, vagy egymásra következő létezés általános eszméje, összefüggései vagy ténye”.

A hosszú művészujjak ingerülten csapták össze a szótárat. Vagyis: az idő. A festő fájón vágyott rá, hogy értse. Hogy dacoljon vele. Hogy leteperje. Hogy visszafelé haladjon benne, nem pedig előre. Vissza, Jeanette-hez. A pillanatokba, melyeket a feleségével osztott meg. A pillanatokba, melyeket az idő elsöpört.

Kerregett az öreg szomszéd orsója. David látta, hogy a csillogó csali a vízre csapódik, elmerül, majd rángatózva iparkodik vissza a stég felé. A tó szélén a csali által keltett utolsó hullámfodrocskák is elsimultak. A múlt újabb törékeny kis pillanata foszlott semmivé. Élt, élt, kihunyt. Idő.

Davidnek elkerekedett a szeme. Tisztában volt vele, hogy lenyűgözi az idő. Szinte beleőrül. A tragédia miatt. Azzal viaskodik. Azzal felesel. És mégis, higgadtabb perceiben egyre szilárdabbá vált a meggyőződése, hogy a boldogabb napokba való visszatérés talán mégsem badarság. Egyik tudós barátja, miután felhajtott néhány pohárkával, merészen kijelentette, hogy a technikai fejlődésnek az emberi elme számára érthető bármely gondolatát a tudomány egy napon megvalósítja. Lám, érthető eszme volt, hogy az ember eljuthat egy másik bolygóra. Be is következett. Érthető eszme volt, hogy egy gép többet tudhat az embernél. Be is következett. David számára érthető volt a gondolat, hogy visszatér az ő Jeanette-jéhez. Lehunyta a szemét. Inkább az volna felfoghatatlan, hogy soha többé nem láthatja.

Figyelte a szomszédot. Suhint a horgászbotjával. Újabb dobás. Megremegett a stég.

– Ne menjen ki a szélére! – kiáltott neki David.

Két zöld tartógerenda hasadozott. Készült is rá, hogy rendbe hozza őket. Az öregember nyilván nem hallotta a figyelmeztetést. A pokolba! Csak kitart még az a tákolmány! A festő gondolatai messze jártak, nem ért rá holmi cölöpök miatt aggodalmaskodni. Ismét elmélázott.

A magas fiatalember kinyújtóztatta testét a műterem kanapéján. Nem zavarta, hogy szótára a padlóra pottyant. Ábrándozott. Képzeletében idegen bolygóról érkező látogatókkal találkozott. A jövevények végtelenül bölcsebbek voltak az embernél. Nekünk mindössze öt érzékszervünk van. Nekik több. Arra gondolt, hogy az űrlények taníthatnák őt az időről. Segíthetnének értelmezni, tekintettel arra, hogy az idő messze meghaladja az emberi elme felfogóképességét. De még mennyire meghaladja! Talán akadnak az Univerzumban létformák – például a repülő csészealjak utasai –, akik átpattannak az időn. Oda szökkennek, ahová kedvük tartja. Kikacagják a földlakókat, akik számára az idő csupán egyirányú zsákutca.

Hová is utaznék az időben, ha megtehetném? David felült, és beletúrt rövid, fekete hajába. „Vissza, Jeanette-hez!”, mondta fennhangon. Vissza abba a májusi délutánba! Látnám, hallanám, szagolnám. Érezném. Drága emlék. Csakhogy az idő ködbe burkolta, elszürkítette, kihűtötte. Pedig az a délután pezsgett. Az a délután boldog volt és tökéletes. A kontúrjai azonban elmosódtak.

Szívet marcangoló, milyen haloványan látja a csinos, nevető Jeanette-et, meg saját magát is azon a délutánon. A tökéletes pillanat? Inkább végtelen számú tökéletes pillanat. Mind-mind egyformán szépséges.

Aznap érkeztek haza. Ide, ebbe a házba. Két hete, hogy egybekeltek. Ujjongva fedezték fel a szobákat. Az összes ablak előtt megálltak és lelkendeztek, mert az ablakok keretbe foglalták a terpeszkedő, zöld nyugalmat. Letelepedtek a tó kőgátjára, mezítláb paskolták a vizét, a felcsapó hullámokat, és csókolóztak. Kifeküdtek a domb zsenge pázsitjára. Jeanette, Jeanette, Jeanette…

– Segítség! Segítség! – A kiáltás szétzúzta az álom képeit.

David felugrott. A stég végénél a két függőleges rönk kettévált. Mindkettő tágra nyílt. A legutolsó deszkalap őrülten függött közöttük, mint az akasztófa cseles rejtekajtaja. Az öreg szomszéd eltűnt. A víztükör tökéletesen összezárult fölötte.

David leszáguldott a domboldalon, közben ledobálta a ruháit. Fejest ugrott a jéghideg tóba. Odalent, a beszakadt stég alatt elhagyta az ereje. Homályosan látta az öreget. Előtte lebegett. Összegömbölyödött, akár egy labda. Meg sem mozdult, csak imbolygott a gyenge kis áramlatok hatására.

David a felszínre rúgta magát. Teleszívta a tüdejét, majd ismét alábukott. Megragadta a szomszéd vállán a kezeslábas kantárját, és ráncigálni kezdte a tehetetlen testet. Az öreg nem ellenkezett. Nem is karmolt. Nem nyalábolta át, hogy együtt vesszenek oda.

A domb alján David végigdögönyözte az öreget. Fogalma sem volt, mennyi ideje próbálkozott már, hogy kiszorítsa a halált a gazda tüdejéből. Fel, és megint, nyom, szünet… Fel, és megint, nyom, szünet. Az úton arra járt egy kisfiú. David odakiáltott neki, hogy hívjon orvost. De ez is már jó régen történt. Fel, és megint, nyom, szünet. Életnek semmi jele. Mészfehér arc, kitátott száj. David karja és válla fájt. Többé nem tudta ökölbe szorítani a kezét. Lám, ismét az idő győzött. Ellopott egy emberi lényt azoktól, akik szerették őt. David hirtelen tudatára ébredt, hogy mindvégig hangosan beszélt magában. Dühödten. És hogy nem viselkedik illendően. Ahogy egy igazi életmentő. Komolyan, gondoskodón. Inkább garázda alak módjára tombol. Egy ember fekszik a keze alatt, de ő, David, semmit sem érez iránta. Csupán közös kínzójukat gyűlöli. Az időt.

Odafent megcsikordult a kocsifelhajtóra vastagon kiszórt murva. Köpcös, túlsúlyos kis emberke ügetett lefelé a lejtőn, futás közben vadul lóbálta fekete táskáját. David elcsigázva biccentett. Dr. Boyle, a falu egyetlen, ötvenes éveit taposó orvosa szintén biccentett. Küszködött, hogy ismét lélegzethez jusson.

– Életjelek? – zihálta a doktor. Kinyitotta a táskáját, és elővarázsolt egy hosszú fecskendőt. A fény felé tartotta, majd légtelenítette. A tű hegyén folyadékcsöpp buggyant ki.

– Meghalt, doki. Holtabb a pokolnál. Fél órája még arról ábrándozott, hogy sügért ebédel. Most meg halott. Harminc perc. Mind a harminc egy irányba menetelt. Őt meg itt hagyták.

Dr. Boyle enyhe csodálkozással pillantott Davidre. Megvonta a vállát.

– Nagyot nézne, ha tudná, hogy ezek az öreg csókák milyen nehezen tikkadnak ki – közölte szinte vidáman. Ketten a hátára fordították a szomszédot. Dr. Boyle minden teketória nélkül a vízbe fúlt gazda szívébe szúrta a hosszú tűt.

– Ha még ketyeg neki valamije odabent, lábra állítjuk. Jobb lesz, mint új korában. Talán. – Újra hasra fordította a gazdát, majd Davidhez fordult. – Pihent eleget, fiam. Lásson neki.

Míg dr. Boyle a végtagokat dörzsölte, masszírozta, David mesterségesen lélegeztette az öreget. A pergamenszínű arcon leheletnyi halvány pír jelent meg. Horkantás, sóhaj, és íme, a szomszéd ismét lélegzett.

– Visszatért a holtak közül – suttogta álmélkodva David.

– Ha maga szeret nagy feneket keríteni a dolgoknak, akkor igen, az ipsét feltámasztjuk haló poraiból. A jelek szerint. – Dr. Boyle cigarettára gyújtott, közben azonban a vízi hulla arcát fürkészte.

– Feltámasztjuk, vagy máris feltámasztottuk?

– Felfogás dolga. – Nyilvánvaló volt, hogy a doktort nem hozta lázba a téma. – Vízbefúlás, áramütés, satöbbi. Az ürgék többnyire remek formában vannak. Szív, tüdő, vesék, máj. Semmi bajuk. Hibátlan szervek. Csak éppen a gazdáik nem élnek. Ha sikerül elkapnunk a jó pillanatot, néha tudunk valamit kezdeni velük. – A gazda karjába fecskendezett valamit.

– Na, hát ez itt feltámadott. Pár évig még elpecázik.

– Milyen lehet a hullalét? Hátha megtudhatjuk tőle.

– Csak semmi érzelgősség! – A doktor szórakozottan a homlokát ráncolta. – Különben is. Maga még ifjú. Mit érdekli a halál? Bő hatvan éve van hátra. – Dr. Boyle hirtelen elpirult. David vállára tette a kezét. – Elnézést. Megfeledkeztem róla.

– De mit fog mondani? – makacskodott David, akit szemmel láthatóan nem zavart a doktor tapintatlansága.

A doktor kíváncsian szemügyre vette a fiatalembert.

– Hogy milyen a hullalét? Elárulom. Haláli. Szó szerint. – A szomszéd szíve már ismét szépen dolgozott. A doktor ráhelyezte a sztetoszkópját. – Hogy mit fog mondani? Hát csak a szokásosat. Ezzel van tele minden újság. A halálból visszatérők semmire sem emlékeznek, ezért kilencven százalékuk ugyanazt fújja. Szeretnének érdekesnek tűnni.

Dr. Boyle megcsóválta a fejét, és egyet csettintett az ujjával.

– És az a duma akkora baromság. Tud követni?

– Nem. Idáig hidegen hagyott a dolog.

A doktor ceruzacsonkot és papírfecnit halászott elő a mellényzsebéből. Felírt egy mondatot, majd a papírfecnit Davidnek nyújtotta.

– Fogja! De el ne olvassa! Csak ha ez a mi hullánk már képes beszélni. Fogadok magával öt dollárba, hogy pont azzal áll elő, amit a cédulára írtam.

David összehajtotta a papírt. Szorongatta a tenyerében. Együttes erővel a házba cipelték az öreget.

{1} A Titán szirénjei első fejezetének szintén ez a címe. Helikon Kiadó, Budapest, 2013. 9. o. Borbás Mária fordítása. Ezen a címen adták ki továbbá könyv alakban Vonnegut tévéjátékát (Between Time and Timbuktu), ez utóbbi magyarul nem jelent meg. – A ford.