SIMONA AHRNSTEDT

Egyetlen éjszaka

SIMONA AHRNSTEDT

Egyetlen éjszaka

A mű eredeti címe

En enda natt

EN ENDA NATT © 2014 by Simona Ahrnstedt

First published by Forum Bokförlag, Sweden.

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden.

Hungarian translation © Markwarth Zsófia

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MARKWARTH ZSÓFIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 889 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Köszönetnyilvánítás

Korábban már írtam három történelmi regényt, ezért némileg megkönnyebbülve fogtam hozzá a jelenben játszódó könyvem megírásához. Aki már írt történelmi regényt, az tudja, miről beszélek. Igazi fényűzésnek tűnt, hogy nem kell ismeretlen magatartásformákon és szokásokon töprengeni, hogy nem kell múzeumokba járni, és nem kell történészeket felhívni, akárhányszor felmerül bennem egy kérdés a ruházattal, a hagyományokkal vagy az ételekkel kapcsolatban. Fényűzésnek tűnt, körülbelül tíz percig.

Ennek oka a döntésem, miszerint a svéd pénzügyi szektor világából választom az Egyetlen éjszaka című könyvem főszereplőit, és őszintén szólva sohasem végeztem ennyi kutatást, nem készítettem ennyi interjút, és olvastam el ennyi szakkönyvet írói munkám során.

Az Egyetlen éjszaka nem készülhetett volna el azoknak az embereknek a nagylelkűsége nélkül, akik nálam sokkal jobban megértik a pénzügyi világ összetettségét. Szívem mélyéből köszönöm azoknak, a pénzügyi szektoron belül és kívül, akik rám áldozták az idejüket, tudásukat és szakértelmüket. Ők tudják, kikre gondolok – minden, ami helyes, az nektek köszönhető. Ha mégis hibáztam volna, az csakis nekem róható fel.

Különleges köszönet illeti néhány barátomat, akik nagyban hozzájárultak a regényem megírásához: Åsa Hellberget, Carina Hedberget, Petra Ahrnstedtet és Trude Lövstuhagent. Mindannyian hatalmas segítség voltak; különösen te, Petra! Ezer hálám.

Hálás köszönettel tartozom a kiadómnak, Karin Linge Nordhnak, a szerkesztőmnek, Kerstin Ödeennek és természetesen a Bokförlaget Forum fantasztikus – fantasztikus – csapatának. Kész öröm veletek dolgozni.

Természetesen köszönet illeti nagyszerű gyermekeimet is.

És végül köszönöm az irodalmi ügynökömnek, Anna Franklnak a Nordin Agencynél, aki azon kívül, hogy eladja külföldre a könyveimet, kifinomult érzékkel tudja, mikor kell meghívnia ebédelni.

Simona Ahrnstedt

Stockholm, 2014

1

Június 25., szerda

David Hammar kinézett a helikopter domború ablakán. Háromszáz méter magasan repültek, a táj szélesen terült el alattuk. Felvette a fejhallgatót, amelynek révén anélkül beszélhetett a többiekkel, hogy kiabálnia kellene.

– Ott! – mondta a hátsó ülésen ülő és az ablakon kibámuló Michel Chamounhoz fordulva. David a sárga Gyllgarn-kastélyra mutatott.

A pilóta arrafelé irányította a helikoptert.

– Milyen közel akar menni? – kérdezte a célpontot figyelve.

– Nem túl közel, Tom. Csak hogy egy kicsit jobban lássuk. – David nem vette le a tekintetét a kastélyról. – Nem szeretném feleslegesen magunkra vonni a figyelmet.

Alattuk és előttük zöld mezők, csillogó víz és sűrű erdők. Tökéletes vidéki nyugalom. Maga a kastély egy szokatlanul széles folyó közepén lévő szigetre épült. A víz vidáman csörgedezett a sziget mellett, természetes vizesárkot képezve, amely egykor védelmet nyújtott az ellenségek ellen.

Tom nagy ívet írt le a helikopterrel.

Alattuk a mezőn lovak és birkák legeltek. Hatalmas, több száz éves tölgyek sorakoztak az út mellett. Még abból a magasságból is jól látszódtak a kastélyt körülvevő gondozott gyümölcsfák és színpompás növények.

Tisztára, mint a paradicsomban.

– Az ügynök, akivel beszéltem, több mint harmincmillióra becsülte az ingatlan értékét – szólalt meg David.

– Az rengeteg pénz – mondta Michel.

– És ebben még nincs benne az erdő és a föld. Sem a víz. Több ezer hektár földről és hatalmas kiterjedésű vízfelületről van szó, ami önmagában is több mint kétszázat ér. – David tovább számolgatott. – Aztán ott vannak a vadak, az erdők meg a kisebb épületek, amik mind a birtokhoz tartoznak. És persze az ingóságok. A tizenhetedik századi hadizsákmány. Az ezüst étkészletek meg az orosz porcelán. És az utóbbi három évszázadban összegyűjtött műkincsek. A világ összes aukciós háza harcolni fog értük.

David megfordult az ülésében. Michel az alattuk lévő sárga kastélyt tanulmányozta.

– És mindez a vállalat tulajdonában van? – kérdezte a férfi csodálkozva. – Nem a családéban?

David bólintott.

– Hihetetlen, hogy ezt a megoldást választották – mondta. – Így megy ez, ha legyőzhetetlennek gondolja magát az ember.

– Senki sem legyőzhetetlen – jegyezte meg Michel.

– Nem.

Michel kinézett az ablakon. David várt, amíg a barátja végigfuttatta sötét tekintetét a birtokon.

– Ez minden kétséget kizáróan a nemzet egyik drágaköve – folytatta Michel. – Óriási felháborodás lesz, ha eladjuk.

– Nem ha... – vágott közbe David –, hanem amikor.

Mert meg fogják tenni, ezt biztosan tudta. Felosztják a termékeny földet, és eladják a legtöbbet ígérőnek. Az emberek berzenkednek majd, de senki sem fog hangosabban tiltakozni a mostani tulajdonosoknál. David halvány mosolyra húzta a száját, majd kérdő tekintettel Michelhez fordult:

– Eleget láttál?

Michel bólintott, mire David így szólt:

– Visszavinnél minket a városba, Tom? Végeztünk.

Tom bólintott, a helikopter tett egy elegáns fordulatot, és felemelkedett. Maguk mögött hagyták az idilli környéket, és elindultak Stockholm felé. Autóutak, erdők és gyárak suhantak el alattuk.

Negyedóra múlva elérték a főváros légterét, és Tom bejelentkezett a brommai irányítótoronynál. David csak fél füllel hallgatta a rövid beszélgetést.

– ...négyszázötven méter, három személy a fedélzeten, leszállási engedélyt kérek.

– Engedélyezve, leszállás a három-nulla pályára...

Tom Lexington ügyes pilóta volt. Nyugodt mozdulatokkal és éber tekintettel irányította a helikoptert. Hétköznaponként egy privát biztonsági cégnek dolgozott, de Davidot már régóta ismerte, ezért nem volt kérdés, hogy ő viszi el a kastélyhoz.

– Köszönöm, hogy odarepítettél minket – mondta David.

Tom nem válaszolt, csak egy szinte észrevétlen bólintással nyugtázta a férfi szavait.

David Michelhez fordult.

– Még van időnk az igazgatótanácsi ülésig – jelentette ki az órájára pillantva. – Malin telefonált. Mindent előkészített – tette hozzá, Malin Theseliusra, a kommunikációs igazgatójukra célozva.

Michel megigazította a zakóját. Az ujjain lévő gyűrűk csak úgy csillogtak, amikor megvakarta borotvált fejét.

– Elevenen megnyúznak téged – jelentette ki, miközben Stockholm fölött repültek. – Tudod, ugye?

– Nem csak engem, minket – helyesbített David.

Michel elmosolyodott.

– Nem, csak téged. Te vagy a címlapsrác és a gonosz kockázatitőke-befektető. Én csak egy bevándorló vagyok, aki követi a szabályokat.

Michel volt a legravaszabb férfi, akit David ismert, és megbízható társa a vállalatában, a Hammar Capitalban. Együtt nemsokára átrajzolják a svéd pénzügyi szektort. De Michelnek igaza volt. A pénzügyi sajtó az alapító Davidot fogja keresztre feszíteni, akit keménynek és arrogánsnak tartottak. Ő ezt már alig várta.

Michel ásított egyet.

– Ha ennek vége, szabadságra megyek, és egy hétig aludni fogok.

David előrefordult, és a távolban feltűnő külvárost kémlelte. Ő nem volt fáradt. Sőt, fél életében erre a csatára készült, esze ágában sem volt szabadságra menni. Harcolni akart.

Már majdnem egy éve tervezték. Ez a legnagyobb üzlet, amelyben a Hammar Capital valaha is részt vett. Egy hatalmas vállalat ellenséges átvételét készítették elő, és az elkövetkezendő hetek döntőek lesznek. Még soha senki sem vitt véghez hasonlót.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte David a fejhallgatón keresztül. Jól ismerte a barátját, tudta, a hallgatása azt jelenti, hogy éppen valamilyen jogi vagy pénzügyi problémán töpreng.

– Azon gondolkodtam – felelte Michel –, hogy most már nehéz lesz titokban csinálni. Valakinek biztos feltűnt a mozgolódás a tőzsdén. Már nem sok kell, és egy tőzsdeügynök mindent kiszivárogtat a sajtónak.

– Egyetértek – felelte David, hiszen mindig minden kiszivárgott. – Titokban tartjuk, amíg lehet – tette hozzá. Számtalanszor megvitatták már ezt a kérdést. A végtelenségig finomították az érveiket, állandóan azt kutatták, hol lehet rajtuk fogást találni, miközben egyre erősebbek és agyafúrtabbak lettek. – Folytatjuk a vásárlást. De apránként. Kevesebbet, mint eddig. Majd beszélek a kapcsolataimmal.

– A részvények ára gyorsan nő.

– Észrevettem – mondta David. – Meglátjuk, meddig tart ez a tendencia.

Mindig kényes kérdés, milyen gyorsan lehet haladni. Minél agresszívabban kereskednek egy cég részvényeivel, annál jobban felszöknek az árak. Ráadásul ha kiderült, hogy a Hammar Capital vásárol, akkor még magasabbra emelkedett az árfolyam. Eddig nagyon óvatosak voltak. Csakis megbízható fedőcégekkel dolgoztak, és egyszerre csak kevés részvényt vettek. Kis ügyletek, amelyek senkinek sem tűntek fel. De mostanra mindketten belátták, hogy kezdik megközelíteni a kritikus határt.

– Tudtuk, hogy előbb vagy utóbb ki kell állnunk a nyilvánosság elé – mondta David. – Malin hetek óta a sajtótájékoztatón dolgozik.

– Iszonyú dühösek lesznek – sóhajtott Michel.

David elmosolyodott.

– Tudom. Egyedül abban reménykedhetünk, hogy még egy ideig nem tűnik fel a dolog senkinek.

Michel bólintott. Végül is a Hammar Capital ezzel foglalkozott. Olyan cégeket kutattak fel, amelyeknek rosszul ment, pedig jól is mehetett volna. David és Michel azonosította a problémát – ami általában az inkompetens vezető volt –, majd felvásárolták a részvényeket, hogy többségi részesedést szerezzenek.

Utána megjelentek, könyörtelenül átvették az irányítást, és átalakították a céget. Szétszedtek és újraépítettek. Eladtak és profitáltak. Szinte mindenki másnál jobbak voltak ebben. Olykor úgy ment minden, mint a karikacsapás. Az emberek együttműködtek, a Hammar Capital pedig tette a dolgát. De néha háborúztak is.

– Azért még mindig szeretnék magunk mellé állítani valakit a tulajdonosok közül – szólalt meg David, miközben Dél-Stockholm felett repültek.

Az efféle ellenséges felvásárlás esetében nagyon fontos volt, hogy az ember a maga oldalára állítson egy vagy több nagyrészvényest, mint például egy óriási nyugdíjalapot. David és Michel sok időt töltött a meggyőzésükkel, végeláthatatlan üléseken ücsörögtek, és számtalanszor végigmentek a számokon. De ha a tulajdonos családból támogatná őket valaki, az számtalan előnnyel járna. Egyrészt fontos szimbolikus győzelmet jelentene, lévén a szóban forgó vállalat az Investum, az ország egyik legnagyobb és legrégebbi cége. Ha sikerülne maguk mellé csábítani valakit a belső körből, akkor mások is automatikusan csatlakoznának, és a Hammar Capitalra szavaznának.

– Igencsak megkönnyítené a folyamatot – tette hozzá David.

– De ki lenne az?

– Egyvalaki a saját útját járta a családban – felelte David, miközben a brommai repülőtér feltűnt a horizonton.

Michel egy ideig hallgatott.

– A lányukra gondolsz? – kérdezte.

– Igen – mondta David. – Még nemigen ismerik a pénzügyi szektorban, de tehetségesnek mondják. Lehetséges, hogy nem tetszik neki, ahogy a férfiak bánnak vele. – Az Investum nemcsak hogy egy régi, tekintélyes vállalat volt, de olyan patriarchális elvek alapján működött, amelyek mellett még az ötvenes évek szokásai is modernnek és felvilágosultnak tűntek.

– Komolyan gondolod, hogy bárkit is rá tudsz beszélni a családból? – kérdezte Michel kétkedve. – Nemigen vagy népszerű a körükben.

David majdnem felnevetett.

Az Investumot a De la Grip család irányította, és a vállalat nap mint nap milliárdos forgalmat bonyolított. Az Investum, és ezáltal a család, közvetve Svédország bruttó nemzeti termékének nagyjából a tizedét ellenőrizte, és övék volt az ország legnagyobb bankja. Alig létezett olyan nagyobb svéd vállalat, amelyben nem volt részesedésük. A nemesi származású De la Grip család tekintélyes és jómódú volt. Olyan közel álltak a királyi családhoz, amilyen közel csak lehetett, anélkül hogy ténylegesen a királyi család tagjai lennének. Ráadásul jóval kékebb volt a vérük, mint a svéd uralkodócsalád, a Bernadotte-ok bármely tagjáé. Nem tűnt valószínűnek, hogy ő, az újgazdag David Hammar bárkit is rá tud venni közülük, hogy átpártoljon hozzá, a hírhedt kockázatitőke-befektetőhöz és vállalati kalózhoz.

De már korábban is csinált ilyesmit. Rábeszélte a magányos családtagokat, hogy csatlakozzanak hozzá. Ez gyakran azt eredményezte, hogy szétszakított családi kötelékeket hagyott maga után, amit általában sajnált is. Jelen esetben ezt örömmel fogadta volna.

– Teszek egy próbát – jelentette ki.

– Ez kész elmebaj – mondta Michel már nem először.

David bólintott.

– Már meg is hívtam ebédelni.

– Hát persze – felelte Michel, miközben a helikopter landolni készült. Az út nem tartott tovább harminc percnél. – És mit válaszolt?

Davidnak eszébe jutott az a hűvös hang a telefonban. Nem egy asszisztenssel beszélt, hanem személyesen Natalia De la Grippel. A nő meglepettnek hangzott, de nem mondott sokat, csak megköszönte a meghívást, majd az asszisztensével visszaigazoltatta az ebédet e-mailen.

– Azt mondta, alig várja.

– Tényleg?

David felnevetett, röviden, örömtelenül. A nő hangja olyannyira távolságtartó és felsőbbrendű volt, hogy szinte azonnal megutálta. Natalia De la Grip egy volt a nagyjából száz nőből Svédországban, aki grófnőnek született. Az elit elitje. David ki sem tudta fejezni, mennyire nem kedveli az efféle embereket.

– Nem – felelte. – Nem ezt mondta.

Igazából nem is számított efféle válaszra.

2

Június 26., csütörtök

Natalia az íróasztalán tornyosuló papírhalomban kutakodott, majd egyszer csak előhúzott egy táblázatokkal és számokkal teli lapot.

– Aha! – mondta a papírt lengetve. Győzedelmes pillantást vetett a platinaszőke nőre, aki az apró vendégszéken ücsörgött, amely nem is igen fért el abban a lyukban, amely Natalia irodájaként szolgált.

Natalia barátnője, Åsa Bjelke visszafogott érdeklődéssel méregette a papírt, mielőtt lakkozott körmére emelte a tekintetét.

Natalia az íróasztalán uralkodó káoszt nézte. Utálta a rendetlenséget, de ilyen kis helyen egyszerűen képtelen volt rendet tartani.

– Egyébként hogy vagy? – kérdezte Åsa a kávéját szürcsölgetve, miközben az újfent a papírok között kutakodó Nataliát bámulta. – Csak azért kérdezem, mert meglehetősen szétszórtnak tűnsz – folytatta. – És bár sok fura tulajdonságod van, de a figyelem hiánya nem tartozik közéjük. Még sosem láttalak ilyennek.

Natalia a homlokát ráncolta. Az egyik fontos dokumentum nyomtalanul eltűnt. Kénytelen lesz megkérdezni az egyik túlterhelt asszisztenst.

– J-O hívott Dániából – magyarázta, a főnökére utalva. – El kell küldenem neki egy jelentést, amit pont nem találok. – Ekkor észrevett egy másik papírt, előhúzta, és fáradt szemmel olvasni kezdte. Nem sokat aludt az éjjel. Először is hajnalig dolgozott, mert egy nagy munka majdnem az összes idejét felemésztette. Majd korán – nagyon korán – felhívta az egyik ügyfele, és olyasmivel fárasztotta, ami később is ráért volna. Åsára pillantott. – Hogy érted azt, hogy sok furcsa tulajdonságom van?

Åsa kortyolt egyet a kávéjából.

– Mi a bajod? – kérdezett vissza, ahelyett hogy válaszolt volna a barátnőjének.

– Úgy érted, mik a bajaim? – ismételte meg a kérdést Natalia. – A munka. Az apám. Az anyám. Minden.

– És mire való ez a sok papírmunka? Mi lett a papírmentes társadalommal?

Natalia felnézett. A barátnője frissnek és kipihentnek tűnt. Szép volt a ruhája, akárcsak a körmei. Nataliát hirtelen elöntötte az ingerültség.

– Nem mintha nem értékelném a váratlan látogatásaidat – mondta nem teljesen őszintén –, de apám folyton arra panaszkodik, hogy az ügyvédei túl sok pénzt kérnek. Nem az Investumnál kellene éppen megdolgoznod a fizetésedért? Ahelyett hogy itt ücsörögsz a szűk kis irodámban a Prada szerelésedben, és megállás nélkül piszkálsz?

Åsa legyintett egyet.

– Én kiérdemlem azt a pénzt. És pontosan tudod, hogy az apád sosem fog megszabadulni tőlem – nézett fel Nataliára. – Te is tudod.

Natalia bólintott. Tudta.

– A környéken jártam – folytatta Åsa –, és eszembe jutott, hogy együtt ebédelhetnénk. Ha megint valamelyik investumos ügyvéddel kell ennem, felkötöm magam. Sőt, ha tudtam volna, milyen iszonyúan unalmasak ezek az ügyvédek, akkor másnak tanulok. – Beletúrt szőke hajkoronájába. – Például elképzelhető, hogy kiváló szektavezér lett volna belőlem.

– Sajnos nem lehet – vágta rá Natalia gyorsan, egy kicsit túl gyorsan. – Nem érek rá. – Köhécselt. – Elnézést – tette hozzá teljesen feleslegesen –, ahogy mondtam, nem érek rá. – Lepillantott maga elé, és elkezdett keresgélni a papírok között, hogy ne kelljen Åsa szúrós szemébe néznie.

– Tényleg?

– Igen – felelte Natalia. – Ez azért nem olyan furcsa.

Åsa szeme összeszűkült.

– Ahhoz képest, hogy olyan agyad van, mint egy számítógép, elég pocsékul hazudsz – jelentette ki. – Tegnap még ráértél, te mondtad. És nincsenek más barátaid. Kerülsz engem?

– Nem, csak nem érek rá. Sohasem akarnálak kerülni. Te vagy a legjobb barátom. Bár vannak más barátaim is, csak hogy tudd. A holnaphoz mit szólsz? Meghívlak.

– És miért nem érsz rá, ha megkérdezhetem? – érdeklődött Åsa anélkül, hogy reagált volna a meghívásra.

Natalia nem válaszolt. A rendetlen íróasztalát bámulta. Jó lenne, ha végre megszólalna az egyik telefon, vagy beindulna a tűzriasztó, gondolta.

Åsa szeme hirtelen kikerekedett, mintha új ötlete támadt volna.

– Ki a pasi?

– Ne butáskodj. Csak ebédelni megyek.

Åsa türkizkék szeme összeszűkült.

– De olyan furcsán viselkedsz még magadhoz képest is. Kivel ebédelsz?

Natalia az ajkába harapott.

– Natalia, kivel?

Natalia megadta magát.

– Valakivel az... ööö... Hammar Capitaltól.

Åsa a homlokát ráncolta.

– De kivel? – kérdezte makacsul. Lehet, hogy jó szektavezér lett volna, de bizonyára vallatónak is remekül bevált volna, gondolta Natalia. A külseje csupán remek álca volt.

– Ez csak egy egyszerű ebéd – jelentette ki Natalia határozottan. – Egy munkaebéd. Ismeri J-O-t – tette hozzá, mintha csak azért fogadta volna el a meghívást, mert az illető ismeri a főnökét.

– Ki az?

Natalia feladta.

– David Hammar.

Åsa fülig érő szájjal dőlt hátra a székben.

– Szóval a főnök – mondta. – Mister Kockázati Tőke. A pénzügyi szektor legkeményebb rosszfiúja. – Oldalra döntötte a fejét. – Ígérd meg, hogy lefekszel vele.

– Neked elment az eszed – mondta Natalia. – Agyadra ment a szex. Igazából lemondanám. Tiszta stresszes vagyok. De az egyik dolog, amit nem találok ebben a kuplerájban, az a mobilom, amiben benne van a száma – tette hozzá. Hogy veszíthet el valaki egy telefont egy négy négyzetméteres helyiségben?

– Jó ég, miért nem szerzel már egy asszisztenst?

– Van asszisztensem – felelte Natalia. – Akinek velem ellentétben van élete. Megbetegedett a gyereke, ezért hazament. – Natalia az órára pillantott. – Tegnap. – Hangos nyögéssel leült a székére. Becsukta a szemét. Nem bírta tovább nyitva tartani. Tényleg kikészült. Mintha egy örökkévalóság óta szüntelenül dolgozott volna. Rengeteg papírmunkával el volt maradva, elő kellett készítenie egy jelentést, és legalább öt találkozót kellett megszerveznie. Tulajdonképpen nem volt...

– Natalia?

Összerezzent Åsa hangjától, és ekkor tudatosodott benne, hogy elszundikált a kényelmetlen székben.

– Mi az? – kérdezte.

Åsa komolyan nézett rá. Az idegesítő kifejezés eltűnt az arcáról.

– A Hammar Capital nem maga az ördög, mindegy, mit gondol az apád vagy a bátyád. Kemények, igen, de David Hammar nem a sátán. És őrült jól néz ki. Nem kell szégyenkezned azért, amiért várod a találkozót.

– Nem – mondta Natalia. – Tudom. – Közben azon tűnődött, mit akarhat tőle a Hammar Capital legendás főnöke. És bár bizonyára nem ő maga a sátán, de úgy hírlett, hogy kemény és kegyetlen, még a pénzügyi világ mércéjével mérve is. – Nem, csak együtt ebédelünk, és felmérem a terepet – jelentette ki határozottan. – Ha üzletről van szó, bizonyára J-O-val szeretne tárgyalni, nem velem.

– Csakhogy sosem tudhatod, hányadán állsz a Hammar Capitallal – mondta Åsa, majd egy elegáns mozdulattal felállt. – Lebecsülöd magad. Ismersz még valakit, aki olyan okos, mint te? Nem hiszem. – Végigsimította teljesen folt- és ráncmentes szoknyáját. Noha csak egy testhez simuló kosztümöt viselt (Natalia tudta, hogy a Prada ruhát kifejezetten Åsának varrták) egy egyszerű selyemblúzzal meg világos bézs cipővel, mégis úgy festett, mint egy elbűvölő filmcsillag.

Åsa áthajolt az íróasztalon.

– Tudod jól, hogy nem kellene annyit foglalkoznod azzal, mit gondol az apád – jegyezte meg. Mint mindig, most is érzékeny pontra tapintott, ráadásul még csak nem is óvatosan. – Állati okos vagy, bármit elérhetsz. Csinálhatsz karriert itt. – Åsa kifelé intett, a világ egyik legnagyobb bankja, a Bank of London svéd lányvállalatának az irodái felé. – Nem kell a családi vállalkozásban dolgoznod, hogy elérj valamit – folytatta Åsa. – Úgysem csípik a nőket. Apád reménytelen, a bátyád egy idióta, az igazgatótanács többi tagja pedig csupa öntelt pasas. Tudom, mert velük dolgozom. – Oldalra hajtotta a fejét. – Intelligensebb vagy, mint azok mind együttvéve.

– Talán.

– Tehát miért nem vagy az igazgatótanács tagja?

– De te ott dolgozol. Elégedett vagy, nem? – kérdezte Natalia, megválaszolatlanul hagyva Åsa kérdését. Minden szempontból érzékeny téma volt.

– Igen, de csak a kvóták miatt vagyok ott – felelte Åsa. – Egy olyan férfi vett fel, aki ugyanúgy utálja a kvótákat, mint a bevándorlókat, a feministákat és a kétkezi munkásokat. Én vagyok az alibije. Így nyugodtan állíthatja, hogy vannak női alkalmazottai.

– Apa nem utálja... – tiltakozott Natalia, majd elhallgatott. Åsának igaza volt.

– Továbbá apád sajnál engem, amiért meghaltak a szüleim – folytatta Åsa. – Ráadásul nem vagyok elég ambiciózus ahhoz, hogy át akarjam venni a helyét, vagy vezethessem azt a kócerájt. Az egyetlen ambícióm, hogy ne haljak bele az unalomba. De te, te eljuthatnál a csúcsra.

Åsa felemelte a tizenötezres táskáját, és elkezdett benne kotorászni. Elővett egy világos színű rúzst, és csücsörített a szájával.

– Egy bizalmas találkozóra hívott – mondta Natalia. – Nem kellett volna elmondanom neked. Ugye nem árulod el senkinek?

– Persze hogy nem árulom el, de szerinted mit akar?

– Biztos valami pénzügyi dolog. Talán egy üzlet az egyik ügyfelünkkel? Nem tudom. Fél éjszaka ébren voltam, hátha rájövök. Az is lehet, hogy tervez valamit. – Egyáltalán nem volt szokatlan, hogy azért akartak találkozni vele, mert egy De la Grip volt. Egy nő megfelelő kapcsolatokkal és háttérrel. Utálta. De David Hammar kíváncsivá tette. Szerencsére nem volt beképzelt, sem behízelgő, csak udvarias. És úgyis éhes volt...

Åsa elgondolkozva nézett rá.

– Tulajdonképpen veled kellene mennem. Ki tudja, miket fogsz összehordani.

Natalia tartózkodott attól, hogy rámutasson, ő egyike Svédország ígéretes tehetségeinek a vállalati pénzügyek területén – az üzleti élet legösszetettebb terepén –, ráadásul minden idők egyik legjobbjaként végzett az egyetemen. A munkája során, amely nemcsak vállalati pénzügyek kezelését foglalta magába, de felvásárlásokat és tanácsadásokat is, naponta több száz millió svéd korona ment át a kezén, ezenkívül éppen az egyik legkomplikáltabb bankügyletet készült levezényelni, amelyre valaha is sor került Svédországban. Åsának igaza volt. Ki tudja, miket fog összehordani, amilyen szétszórt.

– Majd felhívlak, és elmondom, hogy ment – felelte.

Åsa egy ideig csak fürkészte.

– Legalább tudd meg, mit akar – szólalt meg végül. – Az nem árthat. Sokan bármit megadnának azért, hogy David Hammarral dolgozhassanak. Vagy hogy ágyba bújhassanak vele.

– Szerinted nem túl kockázatos vele mutatkoznom? – kérdezte Natalia, miközben a pokolba kívánta bizonytalan hangját.

– Persze hogy kockázatos – felelte Åsa. – Hiszen veszélyes, gazdag, és az apád utálja. Mi mást akarsz még?

– Mondjam le?

Åsa elégedetlenül ciccegett, és megcsóválta a fejét.

– Kockázat nélkül nem élet az élet – vágta rá.

– Ez lenne a napi bölcsesség? – kérdezte Natalia. Nem hangzott valami kecsegtetőnek.

Åsa csak mosolygott, majd felállt, és a barátnője felé nyújtotta az üres csészéjét. A bögre fehér volt, rajta cirádás betűk.

– Nem, a bögrén olvastam – felelte. – Most visszamegyek az irodába, és elintézek pár telefont. Talán találok valakit, akit kirúghatok. A jogászok nem valami jó fejek. Hol találkoztok?

– A Djurgården szigeten. Az Ulla Winbladhban.

– Rosszabb is lehetne – mondta Åsa, aki nem talált ebben semmi kivetnivalót, bár igazán próbálkozott. Végigsimított a sálján. Natalia nemrég a Nordiska Kompanietben látott egy hasonlót, amelynek az árcéduláján egy négy számjegyű összeg virított.

– Egy igazi sznob vagy, tudtad? – kérdezte.

– Csak szeretem a minőséget – felelte Åsa, és megigazította a táskáját. – Nem mindenki vehet tömegcikkeket. – Felállt, majd Nataliára nézett világító türkiz szemével. – A lényeg, hogy védekezz! Ki tudja, kikkel feküdt már le.

Natalia elhúzta a száját.

– A pletyka szerint csakis hercegnőkkel bújt ágyba – felelte. Nem bírta ki, hogy ne nézzen utána a neten.

– Á, európai újgazdagok – mondta Åsa, akinek a családfáját a tizenharmadik századig lehetett visszavezetni. – Ne tegyél olyat, amit én nem tennék.

Akkor a lehetőségeim szinte végtelenek, gondolta Natalia, de inkább csendben maradt.

– Ebben a ruhában mész? – kérdezte Åsa, végigmérve a barátnőjét. Az arckifejezése azt tükrözte, hogy talán mégiscsak van rosszabb a tömegcikkeknél. – Honnan ástad elő?

– Ez csak egy ebéd – szögezte le Natalia. – Egyébként pedig rendelésre készült.

Åsa végigfuttatta a tekintetét a szürke anyagon.

– Oké, de melyik évszázadban?

– Te tényleg sznob vagy – jelentette ki Natalia, majd felállt, az ajtóhoz ment, és kinyitotta Åsának.

– Meglehet – felelte a barátnője. – De tudod, hogy igazam van.

– Miben?

Åsa elmosolyodott; az a fajta felkavaró mosoly ült ki az arcára, amely mindig arra késztette a férfiakat, hogy a nyaralójukkal kezdjenek dicsekedni, és meghívják egy italra.

– Mindenben, drágám. Mindenben.

3

David gyalog tette meg az utat a Hammar Capital blasieholmeni központjától a Djurgårdenen lévő Ulla Winbladh étteremig.

Az egyik pincér odavezette egy asztalhoz, ahol már ott ült Natalia De la Grip. A férfi az órájára pillantott. Korábban érkezett, még nem volt egy óra, de a nő még így is megelőzte. A legtöbb vendég turista volt, és Natalia a helyiség végében foglalt helyet, méghozzá úgy, hogy alig lehessen látni. Nyilvánvalóan nem akarta, hogy együtt lássák őket. David ezen nem csodálkozott, hiszen ő is azért foglalt asztalt itt, és nem egy stureplani étteremben, hogy minél kisebb legyen az esélye annak, hogy felismerik őket.

Natalia észrevette, és rögtön a magasba emelte a kezét, hogy integessen, majd a következő pillanatban vissza is húzta, mint aki megbánta az ösztönös gesztust. David elindult felé.

A hófehér bőrű Natalia meglehetősen jelentéktelenül festett. Az arckifejezése komoly volt, és szigorú, szürke ruhát viselt. Nehezen lehetett elhinni, hogy a világ egyik legnagyobb bankjánál tanácsadó, ráadásul J-O-nak dolgozik, aki a legkövetelőzőbb és legexcentrikusabb főnök volt, akit David ismert. Ám J-O az egekig dicsérte ezt a hétköznapi nőt, azt állítva, hogy megvan benne a lehetőség, hogy ő legyen az egyik legjobb szakember a vállalati pénzügyek területén. „Éles eszű, alapos és bátor – mondta J-O. – Bármeddig elmegy.”

Vigyáznia kell, nehogy alábecsülje.

Ahogy David az asztalhoz ért, Natalia De la Grip felállt. Magasabb volt, mint gondolta. A nő kinyújtotta karcsú kezét. A körmei rövidek voltak, és festetlenek. A kézfogása határozott és távolságtartó. David nem bírta ki, hogy ne pillantson rá a bal kezére, pedig előre tudta, mit lát majd. Nem viselt gyűrűt.

– Köszönöm, hogy találkozol velem, annak ellenére, hogy ilyen későn szóltam – mondta David. – Nem voltam benne biztos, hogy el fogsz jönni.

– Valóban? – kérdezte Natalia szkeptikusan.

David elengedte a nő kezét, amelynek melege ottmaradt a tenyerén. Fűszeres, kissé csábító illat csapta meg az orrát. A nő eddig egyáltalán nem olyan volt, mint amire számított, ami még éberebbé tette.

Hihetetlenül nehéz volt bármilyen információt előásnia a középsőről a három De la Grip testvér közül. Csak annyit tudott, amit az interneten, az újságcikkekben és néhány családtag életrajzában talált. A legtöbbet az apjáról és a két fivéréről írtak, róla szinte semmit, még a Wikipédián sem. Az asszonyok valahogy teljesen láthatatlanok voltak a családban, pedig a férfiak gyakran vettek el felettébb vagyonos nőket. Natalia felmenői mind tehetősek voltak, az édesanyja orosz hercegnékkel és svéd nagytőkésekkel állt rokonságban, a hatalmat mégis a férfiak tartották a kezükben: Natalia apja, Gustaf, a nagyapja, idősebb Gustaf – évszázadok óta így volt ez. A két fivérrel, az örökös Peter De la Grippel és Alexander De la Grip gróffal ellentétben Natalia nem igazán szerepelt az üzleti sajtóban és a pletykalapokban. Ez persze beleillett a képbe. A nő nem csak a neve és a háttere miatt tartózkodott a sajtótól. Senki sem tartotta jobban a kezében a dolgokat a vállalati pénzügyi szakembereknél, akik titokban osztogatták a tanácsaikat. A háttérből irányítottak, és nem sűrűn álltak a nyilvánosság elé.

A nő szigorúan összefogta sötét haját, a nyakában gyöngysor díszelgett – a felső osztály merevségének és fellengzősségének a jele, amit David olyannyira utált. Nem, gondolta, miközben helyet foglaltak az asztalnál, Natalia De la Grip végül is pont úgy néz ki, mint amire számított: egy jómódú, de hétköznapi, nemsokára harmincéves, munkamániás szingli.

Eltekintve a szemétől. David még sosem látott ahhoz hasonlót.

– Be kell vallanom, kíváncsivá tettél, amikor felhívtál. – Natalia szeme megcsillant, és David abban a pillanatban megborzongott.

Elvette az étlapot a pincértől, és sietve átfutotta.

– Pedig már biztosan megszoktad, hogy érdeklődnek irántad – mondta, miközben begyakorolt, tudatosan meleg mosolyra húzta a száját. A pénzügyi életben fontos szerepet játszott a kapcsolatépítés, és David alig tudott visszaemlékezni rá, mikor ebédelt utoljára valakivel úgy, hogy ne lett volna szó közben munkáról. Ám egy különösen szép szempárnál azért több kell ahhoz, hogy elvonja a figyelmét.

– Hát persze – felelte Natalia. – A milliárdosok sorban állnak, hogy találkozót kérjenek tőlem.

David szája megrándult.

Natalia becsukta az étlapot, és egy bólintással jelezte, hogy döntött.

– Úgy hallottam, kiválóan kezelted a Schibsted-ügyet – jegyezte meg David tapogatózva.

– Jók az informátoraid – állapította meg a nő, majd oldalra hajtotta a fejét. – Nem tudom, hogy örüljek-e, vagy inkább aggódjak.

– Nem kell aggódnod. Csak utánaolvastam – mondta David. – Sokan egy feltörekvő tehetségnek tartanak, akin rajta kell tartanunk a szemünket. – Nataliát erős, kozmopolita, komoly nőként írták le. A férfinak nem volt oka kételkedni ebben.

– Én is olvastam azt a cikket – válaszolt Natalia. – Majd meglátjuk. – Felnevetett. – Tudod, hogy van ez. Csak az utolsó üzlet számít. Az út vagy felfelé vezet, vagy sehová.

– És most?

– Hát most egyértelműen felfelé tartok – felelte a nő egy csepp álszerénység nélkül. David egy kezén meg tudta volna számolni, hogy a svéd arisztokrácia hány tagja képes álszerénység és szenteskedés nélkül beszélni.

Natalia halat rendelt, David automatikusan ugyanazt kérte, mint ő. Alapvető pszichológiai eszköz volt, hogy ugyanazt kérje az ember, mint akit meghívott.

– Mindig bankban akartál dolgozni? – kérdezte a férfi, miután a pincér távozott az asztaluktól. – Vagy valami mást is ki akartál próbálni? – A nő már jó pár éve a Bank of Londonnál dolgozott, így a kérdés nem volt okafogyott. A pénzügyi szektor fiatal tehetségei kielégíthetetlen étvággyal rendelkeztek, és a legtöbben mindig új kihívásokat kerestek.

David tekintete ismét a nő gyűrű nélküli, vékony ujjaira tévedt. Állítólag teljesen elkötelezte magát a munkája mellett. Akárcsak ő.

– Jól érzem magam a banknál – mondta Natalia.

– Te vagy az egyetlen nő J-O csapatában?

– Igen.

– Biztos vagyok benne, hogy fontos tagja vagy a csapatnak – jegyezte meg David közömbösen.

– Köszönöm. – Natalia elmosolyodott, majd kortyolt az ásványvizéből. – Szeretek a bankban dolgozni, de őszintén szólva a jövőben a családom vállalatánál szeretnék elhelyezkedni. Felteszem, tudod, melyik családról beszélek.

A férfi bólintott, és érezte, ahogy elönti a jól ismert gyűlölet. Elmosolyodott, vett egy mély levegőt, majd biztatóan bólintott, mint aki tényleg kíváncsi, és nem csak vérre szomjazik.

– Ahonnan én jövök, ott nem nézik túl jó szemmel azt a fajta tevékenységet, amit te folytatsz – mondta Natalia.

Ebből a fene nagy őszinteségből még baj lehet.

– Ez nem titok – felelte a férfi semleges hangon, mintha valami elvont dologról beszéltek volna, és nem arról a tényről, hogy a De la Grip család mennyire gyűlölt mindent, amit a Hammar Capital képviselt. Természetesen sosem használnák ezt a szót, azt rangjukon alulinak tartották volna. Csak meg akarták óvni a büszke hagyományaikat.

Natalia valószínűleg észrevett valamit a tekintetében, mert gyorsan elmosolyodott, és kissé bocsánatkérően így szólt:

– Tudom, hogy ez egy konzervatív és elfogult hozzáállás. Nem azt mondtam, hogy egyetértek velük.

A férfi felhúzta az egyik szemöldökét. Hiszen ez a lényeg: vajon mennyiben tér el Natalia véleménye a családétól?

– Mesélj! – kérte David.

– Úgy gondolom, nem lehet mindenkit egy kalap alá venni, aki magántőke vagy kockázati tőke befektetésével foglalkozik. Ennek ellenére, én lojális vagyok a családomhoz. – Bocsánatkérően megvonta a vállát, és elutasító kézmozdulatot tett. – A családért olykor áldozatokat kell hozni.

David elmélyülten figyelte a nőt. A családért olykor áldozatokat kell hozni. Nataliának bizonyára fogalma sem volt arról, milyen hatással vannak rá a szavai.

De legalább megtudta, amit akart. Amit már akkor gyanított, amikor először meglátta. Natalia De la Grip sohasem tenne olyasmit, amivel ártana a családjának. A hűség és az önazonosság úgy ölelte körbe, mint egy láthatatlan kabát. Szerencsére a nő nem találta ki az ebéd apropóját, és azt hitte, hogy David üzleti lehetőségek után kutat, nem pedig arra akarja rávenni, hogy árulja el a legközelebbi családtagjait.

– Értem – mondta, miközben azon töprengett, hogy a láthatóan intelligens Natalia hogyan magyarázza meg magának, hogy még mindig nem tagja az Investum igazgatótanácsának; hogy valójában egy nő sem tölt be vezető beosztást egyetlen olyan cégben sem, amelyet Gustaf De la Grip vezet. Hogy az apja a soviniszta kijelentéseiről volt híres, amelyeket a nők szerepére, illetve a nemek munkaerő-piaci egyenlőségére vonatkozóan tett. Nataliát elvakította a családja iránt érzett szeretete.

– És hogyan lettél J-O egyik kedvence? – érdeklődött David, miközben a pincér megjelent az ebédjükkel. – Ezt J-O mondta, én csak idéztem – tette hozzá.

– Jól ismered? – kérdezte Natalia, majd az ölébe terítette a szalvétát, és a kezébe vette az evőeszközöket. Apró, visszafogott mozdulatokkal evett. Minden egyes falatnál letette az evőeszközt. A bentlakásos iskolában elsajátított szokás.

– Ahhoz eléggé, hogy bízzak az ítélőképességében – felelte David. J-O volt a világ egyik legbefolyásosabb bankára, és már számtalanszor dolgoztak együtt. – Mesélj még.

– A vállalati pénzügy egy olyan terület, ahol rengeteg függ a személyes érintkezéstől, a kapcsolatoktól és az egymásba vetett bizalomtól, ahogy azt te is jól tudod. – Natalia felvonta az egyik vállát. Megint letette a kést és a villát; egyenes háttal ült, és nem babrált sem az evőeszközökkel, sem a poharával, vagy bármi mással. – Sokan bíznak bennem.

– Ezt el is hiszem – mondta David, döbbenten konstatálva, hogy őszintén így is gondolja. A nőből sugárzott a megbízhatóság. Ha nem lett volna annyira cinikus, mint amilyen, akkor azt is mondhatta volna, hogy Natalia jó embernek tűnik.

– És nem csak a vezetéknevem miatt – folytatta a nő, és abban a pillanatban megjelent egy vöröses folt az arcán –, hanem mert jól csinálom, amit csinálok.

– Abban biztos vagyok.

Natalia szeme összeszűkült.

– Miért érzem úgy, hogy hízelegsz?

– Dehogyis, a természetemnél fogva ilyen elbűvölő vagyok – felelte David mosolyogva. Nem számított arra, hogy annyira szimpatikus lesz számára a nő, hogy még a családjáról meg a nevéről is megfeledkezik.

Natalia elmosolyodott. Bár az ebéd teljes időpocsékolásnak bizonyult, de legalább élvezetes. A nő vicces volt, és tulajdonképpen nem viselkedett túlságosan felsőbbrendűen. Az igazság az, hogy felkeltette a kíváncsiságát. És valójában még vonzódott is hozzá egy kicsit, ami teljesen váratlanul érte. Az ellentét meglehetősen szexissé tette: hűvös és sápadt, ugyanakkor erős és magával ragadó.

– Tudod – szólalt meg a nő ismét, az evőeszközt letéve –, tisztában vagyok vele, hogy hálásnak kellene lennem a hátterem miatt. A családom, a nevem és minden más miatt. És hálás is vagyok, arrogancia lenne a részemről, ha nem így éreznék. De néha azt kívánom, bárcsak egy senki lennék, és mindezt egyedül értem volna el. Bizonyára van valami kielégítő abban, ha teljesen a saját lábán áll az ember.

– Valóban kielégítő – felelte David lassan, miközben várakozásteljesen méregette Nataliát. Soha senki, se nő, se férfi, nem mondott még neki hasonlót. – Akkor szerencsés vagy, hogy nőnek születtél – tette hozzá. – Így legalább van egy kis hátrányod.

– Hm. – Natalia csöndben ült. Úgy tűnt, gondolkozik.

Kevés szakmára volt jellemző, hogy olyan egyenlőtlen feltételeket kínál a férfiak és a nők számára, mint a pénzügyi szektor. A nők képzettek voltak, de a ranglétrán felfelé haladva egyre kevesebb volt belőlük. Ha valakinek sikerült a pályán maradnia, mint Nataliának, az arról árulkodott, hogy az illető különösen intelligens. És konok.

Natalia felemelte a fejét, és kihívó pillantást vetett a férfira.

– És hogyan vélekedik a Hammar Capital az egyenjogúságról, ha megkérdezhetem? A te vállalatodat is két férfi irányítja, nem igaz? A kockázati tőke területe sem éppen arról híres, hogy magas lenne ott a női munkaerő aránya. Neked mi az álláspontod?

– Az álláspontom a lehető legjobb – felelte David, miközben felemelt egy krumplit a villájával, megsózta és bekapta.

– De mit gondolsz arról, hogy olyan kevés nő van a svéd vállalatok igazgatótanácsában? – kérdezte Natalia olyan hangon, amely rögtön elárulta a férfinak, hogy ez bizony kényes téma. – Nem beszélve a tényleges működtetésről. Nálatok mi a helyzet?

– A Hammar Capital nem a jelentkező neme, hanem a képességei alapján dönt – felelte a férfi.

Natalia motyogott valamit, Davidnak pedig vissza kellett fognia magát, nehogy elmosolyodjon. Ha a nő lelkesedett valami iránt, akkor abban a szíve és a lelke is benne volt. Unalmas visszafogottsága teljesen eltűnt, a helyét tűz és szenvedély foglalta el.

– Ha a kvóták alapján vennénk fel embereket, akkor azt kockáztatnánk, hogy kevésbé képzetteket is alkalmazunk – folytatta a férfi, pedig pontosan tudta, hogy az érvelése bizonyára vörös posztó bármilyen gondolkodó ember számára. – Nálunk a kompetencia a döntő.

Mintha olajat öntött volna a tűzre.

– Hogy ez mekkora baromság – jelentette ki Natalia. Az arcán egy kicsivel nagyobbak lettek a vörös foltok. – Hiszen ma sem a kompetencia dönt. A vezetők ugyanúgy keresnek alkalmazottat, mint régen. A jó öreg kapcsolati hálójukat használják. Így megkapják, amit akarnak, ugyanazokat a férfiakat, ugyanazzal a szemlélettel. Nem a kompetencia dönt, ez butaság.

– Nem azt mondtam, hogy nem szeretnénk hozzáértő nőket – felelte David. – De egyesek szerint túl nehéz megtalálni őket.

– Nem csodálkoznék, ha ezzel a hozzáállással hamarosan csődbe mennétek – jelentette ki határozottan Natalia. – Legalábbis remélem, hogy így lesz – mormogta az orra alatt a tányérját nézve.

– Remekül megy az üzlet – mondta David. – Nekünk...

– Hát nem látod... – Natalia felemelte a tekintetét, és körbeintett. Ha egy nő, aki egyébként bármilyen fogadást végigcsinál anélkül, hogy vétene az etikett ellen, az étkészlettel hadonászik, az bizonyára igen felindult állapotban van.

– Natalia – vágott a szavába David. – Ugye tudod, hogy szándékosan provokállak?

A nő elhallgatott.

– Az elmúlt másfél évben összesen húsz igazgatótanácsi tag felvételében vettem részt – folytatta a férfi nyugodt hangon. – A vállalatom igazgatótanácsi tagjainak ötvenegy százaléka nő. És a Hammar Capital által felállított igazgatótanácsok elnöke minden második esetben nő. – David hátradőlt a székben, és figyelte, ahogy Natalia egyre nyugodtabban lélegzik. A melle fel-le emelkedett a blúza alatt. A férfi tekintete a nő dekoltázsára vándorolt, a gyöngyökre és a hófehér bőrére. David elmosolyodott, és talán most először tette ezt igazán őszintén. Semmi baja nem volt a nő személyével, csupán azzal, amit képviselt. – A vállalatom sikerének fontos része, hogy hozzáértő embereket alkalmazunk – mondta. – A Hammar Capital simán átvészelte a pénzügyi krízist, és biztos vagyok benne, hogy ez leginkább a megfelelő munkatársaknak volt köszönhető.

A nő a szemébe nézett, figyelmesen és csendben, miközben a férfi azon töprengett, mi játszódhat le a bensejében.

– Egy nőkből és férfiakból álló csoport különböző megközelítési módokat talál – folytatta –, ezt biztosan te is tudod. Mernek nemet mondani, és kiállnak az eltérő vélemények mellett. Azért éltük túl a válságot, mert nekem vannak a legtehetségesebb embereim az országban, nők és férfiak egyaránt. Bevándorlók és svédek is.

Natalia pislogott. Hosszú és sötét szempillái elrejtették tekintetét, amíg fel nem nézett.

– Rendben – mondta nyugodtan. Csupán egy halvány rózsaszín pír maradt az arcán.

– Biztos? – kérdezte David.

A nő bólintott.

– Igen. Hagytam magam provokálni. Pedig nem sűrűn fordul elő. – Az asztal felett közelebb hajolt a férfihoz. – Képmutatónak érzem magam.

– Hogyhogy? – kérdezte a férfi mosolyogva. A nő flörtölt vele, de talán tudatában sem volt. Nem tűnt annak a kifejezetten flörtölős típusnak, de David belement a játékba. Nemsokára úgyis elválnak az útjaik; miért kellene annyira tapintatosnak lennie?

– Egyenjogúságról és egyenlőségről papolok – mondta Natalia, miközben elutasítóan legyintett egyet. – Pedig pontosan tudom, hogy már csak a nevem és a hátterem miatt is számtalan előnyre tettem szert. Tudok róla, és ez zavarba hoz. – Még jobban ráhajolt az asztalra, majd halkan folytatta, mintha egy nagy titkot árulna el: – A helyzet az, hogy épp a minap próbáltam meg kihasználni a nevem nyújtotta előnyöket. Utálom, amikor valaki ilyet tesz.

– És mégis megtetted?

Natalia bólintott, majd olyan bűntudat jelent meg az arcán, hogy David szája széle megrándult.

– És hogy ment? – kérdezte.

A nő csak bámult rá csillogó tekintettel.

– Nem túl jól – jelentette ki szárazon.

– De mit csináltál? – kérdezte a férfi kíváncsian.

– Ráadásul még csak nem is egy nemes ügy érdekében tettem. Gondolom, tudod, ki az a Sarah Harvey.

David bólintott a világhírű nevet hallva. Harvey volt a világ egyik legjobb szopránja, a hangja hihetetlenül tiszta volt, a hangterjedelme pedig igen nagy. Pontosan tudta, ki ő, és hogy milyen körökben mozog.

– De mi köze neki ehhez? – kérdezte a férfi.

– Sohasem szokott turnézni, de most Európába jön, és csak északon, itt, Stockholmban ad koncertet. Gyerekkorom óta csodálom. Úgy szeretnék elmenni.

– Komolyan mondod, hogy De la Gripként sem tudtál jegyet szerezni?

– Köszönöm, hogy ennyire együttérző vagy. Nem, nem sikerült, és még mindig fáj. Cseppet sem nyűgöztem le a szervezőket.

– Megpróbáltad lefizetni őket?

A nő dacosan felszegte az állát.

– Talán.

– A svédeket nem könnyű lefizetni, ha ez vigasztal – mondta David, az igazsághoz nem teljesen híven. Mindenkit le lehet fizetni, az egész azon múlik, hogy a megfelelő összeget ajánljuk-e fel.

– Elhiszem – felelte Natalia. – Részben orosz vagyok. Az oroszokat bezzeg könnyen le lehet fizetni.

– Nagyon is – helyeselt David. Kinyújtotta a lábát, és hátradőlt a székében. Már megtudta azt az információt, amit meg akart tudni. Most kellene elengednie Natalia De la Gripet, és továbbállni. Nem rajta múlik az üzlet sikere, nem kell többet találkozniuk. A férfi célja az volt, hogy megsemmisítse a nő családját. A következő lépésére kellene koncentrálnia. Ez lenne az okos döntés. Ehelyett a nő hosszú ujjait bámulta, amelyek zavartan piszkálták a poharat. Natalia levette a blézerét, amely alatt egy egyszerű, ujjatlan blúzt viselt. Gyönyörű alakja kirajzolódott alatta, magas volt, és erős. A képek alapján egyáltalán nem érdekelte a nő, de most az eszébe jutott egy fénykép, amely egy fontos eseményen, ebéden vagy bálon készülhetett a Villa Pauliban. A haját ugyanígy, egy szoros kontyba fogva viselte, de egy hosszú, piros ruhában volt. Lélegzetelállítóan festett. Erős volt, és energikus. David meggyőzte magát, hogy nem kell úgy sietnie, és még nyugodtan ücsöröghet itt ezzel a nővel, aki egyáltalán nem olyan, mint amilyennek gondolta.

Natalia észrevette, hogy David őt figyeli. Azon tűnődött, vajon mi járhat a férfi fejében, miközben szürkéskék szemével fürkészi. Erre persze nem kellett volna felfigyelnie, de elég jól belelátott az emberekbe, és tudta, hogy David épp próbálja megfejteni. Nagyon jól csinálta. Amikor beszéltek, a férfi kizárólag rá figyelt, ami zavarba ejtette Nataliát. David remekül nézett ki, igen vonzó volt. Semmi kisfiúsat nem lehetett felfedezni benne: széles válla volt, sugárzott belőle a férfiasság. Sötét, rendezett haj, a szeme színe valahol a kék és a szürke között, a vonásai szögletesek. Ördögien jóképű volt. Ezenkívül kedves, udvarias, néha vicces, röviden tökéletes partner egy ebédhez.

És mégis...

Néha-néha elkapott egy furcsa pillantást, amelyet nem kellett volna észrevennie. Keménység és hűvösség ült ilyenkor a férfi tekintetében, ami elbizonytalanította és éberré tett a nőt. David Hammart arról ismerték, hogy vállalatokat és embereket tett tönkre. Könyörtelen üzletember volt. „A legfőbb jellemzője a jéghideg magabiztossága, valamint az, hogy nem tisztel semmiféle tekintélyt” – állt az egyik üzleti lapban. Valami óva intette Nataliát attól, hogy hagyja, hogy a férfi lezser sármja és intelligens tekintete elcsábítsa. Biztos volt benne, hogy valamilyen játékot játszik vele. De mifélét?

Titok. Számtalan titok.

– Mi az? – kérdezte David nevetve, de ezúttal semmi hűvösség nem volt benne. Semmi keménység, semmi kegyetlenség, csak őszinte kíváncsiság. Mintha ő lett volna a legérdekesebb nő a világon. Bizonyára így érte el a szinte valószerűtlen sikereit is. David Hammar figyelt az emberekre. Kivételesnek és különlegesnek érezték magukat miatta. Bíztak benne. Majd idővel szépen bekapta őket szőröstül-bőröstül.

– Tervezed egy mit sem sejtő cég átvételét a közeljövőben? – kérdezte Natalia.

– Természetesen – felelte David. – Mindig ezt teszem. Egy kockázatitőke-befektető sosem alszik. – Úgy csillogott a szeme, hogy Natalia beleborzongott.

Te jó ég! Az a nevetés.

A legtöbb férfi, akivel Natalia együtt dolgozott, a pénzügyi világ kimondatlan szabályait és láthatatlan irányelveit követte, beleértve az apját, a fivéreit és a főnökét is. Mind begyöpösödöttek voltak, és alkalmazkodók, ráadásul általában a születésüktől fogva nem volt humorérzékük, és túlságosan lefoglalta őket, hogy túljárjanak a másik eszén, így hát képtelenek voltak oldottan viselkedni, különösen nem egy nővel. David azonban teljesen más volt. Egy igazi álmodozó, ha lehetett hinni a csodálóinak. Egy kegyetlen fosztogató, ha a kritikusaira hallgatott az ember. Mindentől függetlenül azonban elképesztően eredményes volt. Egy modern sikertörténet egy méretre készített öltönyben.

És mégis...

David Hammar egyetlenegyszer sem próbált imponálni neki. Nem hencegett, és nem akart uralkodni rajta. A kézfogása erős volt, de nem túl kemény, mintha tudatában lett volna az erejének, amelyet nem akart feleslegesen fitogtatni. Natalia akkor jött rá, amikor szóba elegyedtek. A legtöbb férfi, akivel találkozott, bizonytalan volt, és mániákusan hatalmaskodó. Folyton az erejüket fitogtatták. Ráadásul, finoman szólva, egyáltalán nem tisztelték a nőket.

– Hogyhogy ezt a szakmát választottad? – kérdezte Natalia kíváncsian. David olyan férfinak tűnt, aki bármely területen sikeres lehetett volna.

– Ha valaki nagyon gyorsan nagyon gazdag akar lenni, akkor ezt kell tennie. De ezt te is tudod.

Natalia bólintott. Senki sem lehetett gazdagabb egy ügyes kockázatitőke-befektetőnél.

– És ezt akartad? Gazdag lenni?

– Igen.

– És sikerült? – Natalia tudta a választ, de kíváncsi volt rá, mit felel a férfi most, hogy alkalma nyílt hencegni.

David sokáig fürkészte.

– Az elégedettség illékony – felelte megfontoltan, mintha fecsegés helyett valami nagyon fontos dolgot vitatnának meg. – Ugye milyen különös?

Natalia megrázta a fejét.

– Nem, ez a legalapvetőbb emberi hajtóerő. Akár jó, akár nem.

– Te is így érzel?

– Gondolom – felelte a nő, mert felismerte a benne lángoló vágyat, hogy előbbre jusson, hogy valóra váltsa az álmát.

– Mi az? – A férfi előrehajolt, és figyelmesen vizsgálgatta a nőt. Annyira belelátott, hogy az rémisztő volt.

– Semmi. Nagyon kellemes volt az ebéd. Csak azt hittem, hogy sokkal... – Natalia hirtelen elhallgatott.

– Gátlástalanabb leszek? Mint egy gengszter?

A nő felnevetett.

– Lehet.

– A helyzet az, hogy szeretek eredményeket látni – mondta David. – Sok svéd céget elhanyagolnak. A főnökeik és a vezetőik a részvényeseik kárára akarnak meggazdagodni. – David keresztbe tette a lábát, és végigsimított rövidre vágott, sötét haján. Natalia felfigyelt a rozsdamentes acél órára. Patek Philippe, drága, de nem hivalkodó.

– Nem is sejted, mennyi szarságot látunk – folytatta David. – De amikor a Hammar Capital megvásárol egy vállalatot, mi azon vagyunk, hogy hatékonyabbá tegyük, hogy fejlesszük. Akkor keresnek a részvényesek, és nem más.

– Azért ti is biztosan kerestek egy-két koronát – jegyezte meg Natalia hűvösen. A Hammar Capital értékét négymilliárd euróra becsülték, ami szinte hihetetlen volt. Nem is rossz, ha azt nézzük, hogy a nulláról indult. Ráadásul David pimaszul fiatal volt, még a harmincötöt sem töltötte be, ha lehetett hinni az internetnek.

– Hát persze – mosolygott a férfi. – Az üzletünk az ellentmondásosságra épül. Szeretnél egy kávét?

Natalia bólintott, David pedig mindkettőjüknek rendelt. A pincérnő hamar visszatért a két csészével.

Natalia a csészealjon lévő csokoládét babrálta. Komolyan gondolta, amit korábban mondott, csodálta azokat, akik saját erejükből értek el valamit. Olyan sok ember születik előnyökkel, amelyeket pillanatok alatt elkótyavetyélnek.

David a csokoládé felé bökött az állával.

– Nem kéred?

Natalia odanyújtotta neki, majd végignézte, ahogy a férfi lehámozza róla a fóliát.

– Sokat utazol. Hogy bírod? – kérdezte a nő.

David felvonta az egyik szemöldökét.

– Ezek szerint nem csak én kutakodtam. Így igaz. Körbeutazom a világot befektetőkre vadászva. Én és a barátom, Michel.

Michel Chamoun. A libanoni. Közgazdaságtant és jogot végzett. Igen, Natalia is kutakodott, mindig alapos volt.

– Itt nincs rád szükség? – kérdezte.

– Igazán tehetséges kollégáim vannak.

– Nők és bevándorlók?

– Többek között.

A könnyed társalgás dacára, valamint annak ellenére, hogy nehezen tudott ellenállni a férfi sármjának, Natalia úgy érezte, valami nem stimmel. Mit akart tőle ez a hihetetlenül jóképű, szigorú tekintetű férfi? Vajon miféle cél vezette David Hammart, amikor meghívta erre a kötelezettségek nélküli ebédre? Ahol olyan ravaszul faggatta a látszólag véletlenszerű kérdéseivel, miközben elvarázsolta a figyelmével? Natalia az órájára pillantott, és hirtelen azt hitte, rosszul jár. Összeráncolta a homlokát, majd észrevette, hogy David is ugyanígy tesz.

A férfi kihúzta magát a székben.

– Hogyhogy már ilyen késő van?

– Nem tudom, de vissza kell mennem az irodába – felelte Natalia.

– Elnézést, hogy feltartottalak, észre sem vettem, hogy ilyen gyorsan repül az idő – mondta David, miközben intett a pincérnőnek.

– Ne kérj elnézést – mondta a nő –, csak lesz egy Skype-tárgyalásom Londonnal, amit még elő kell készítenem.

David átadta a bankkártyáját a pincérnek.

– Hívjak neked egy taxit?

– Nem, gyalog megyek – válaszolta Natalia, majd felállt, és felvette a táskáját.

– Elkísérlek. – David is felemelkedett, majd hátrább húzta a nő mögötti széket.

– Inkább ne – felelte Natalia bocsánatkérően. David elképesztően vonzó volt, ehhez kétség sem fért. De a nő olvasott egyet s mást. A Hammar Capital az elmúlt években kétszer is összetűzésbe került az Investummal, és mindkét esetben a Hammar Capital vesztett. Natalia kétszer említette meg az Investumot, és a férfi tekintete mindkétszer megváltozott. A változást alig lehetett észrevenni, és valószínűleg nem is figyelt volna fel rá, ha nem tanulmányozza a férfit olyan alaposan. Natalia egyfajta hűvösséget látott rajta, amelyet semmilyen sárm nem tudott elfedni. És sok szempontból ő maga volt az Investum. David Hammarnak egyértelműen volt valamiféle célja a családja cégével. Azt mondják, a pénzügyi világban semmi sem személyes, és mindent a pénz irányít. Ez baromság. A pénz sok minden mást magával vonzott: érzelmeket és szeszélyeket, sértett egót és bosszúszomjat. Így a kérdés továbbra is megválaszolásra várt: volt-e David Hammarnak valamilyen titkos terve, amikor ebédelni hívta?

Natalia alaposan tanulmányozta a férfit, a tekintete végigfutott hihetetlenül vonzó vonásain, kifejező szemén és kidolgozott testén.

Feltehetően volt.

– Köszönöm – hallotta magát a nő. – Köszönöm a kellemes ebédet.

Natalia kinyújtotta a kezét, és hagyta, hogy David nagy, meleg keze átfogja az övét, majd kisétált a forróságba, és egy fikarcnyival sem volt okosabb, mint amikor bement.