DANIELA KAPITÁŇOVÁ

KÖNYV
A TEMETŐRŐL

Első és második Könyv a temetőről.
– részlet –

Írta és rajzolta
SAMKO TÁLE

This book has received a subsidy from SLOLIA Committee,
the Centre for Information on Literature in Bratislava, Slovakia.
logo-LIC

Daniela Kapitáňová: Kniha o cintoríne
Prvá a druhá kniha o cintoríne
Bratislava, Slovart, 2012

A fordító a Műfordítók Egyesületének tagja
megy_logo

A fordítást az eredetivel egybevetette
BÖSZÖRMÉNYI PÉTER

Illusztrálta
FERO JABLONOVSKÝ

Szöveg © Daniela Kapitáňová, 2000, 2012
Illusztráció © Fero Jablonovský, 2012
Fordítás © Mészáros Tünde, 2016

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ
ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3424 8

Ez az első Könyv a temetőről. Ilyen:

Első Könyv a temetőről.

Komárnóban van egy temető. Nagyon szép temető. Nagy és tágas is. Sok sír van benne. A sírok nagyon szépek. Sorokba vannak rendezgetve. Meg máshova is. Vannak sírkövek és keresztek is. Nevek vannak rajtuk.

A temetőbe emberek járnak. Valakik délelőtt és valakik délután. Valaki kisgereblyét hoz magával. Meg ilyenek.

A temetőnek két kapuja van. Az egyiket az emberek használják, a másikat a hullák. A hullák olyan halott emberek, akik elhunytak. A hullák a ravatalozóban vannak. A ravatalozó egy olyan ház, amit hullák tekintetében építettek. A ravatalozó előtt udvar van. Az udvaron gyakran van temetés. Ez egy nagyon szép udvar.

A temetőben emberek dolgoznak. Nagyon szépek, és gyakran segítenek másoknak. Gödröket ásnak, és gondoskodnak róluk. Az emberek öltönybe öltözködnek. Az öltönyök nagyon szépek. Télen hideg van a temetőben. Nyáron meleg van. Tavasszal a temető feléled.

A temetőben sok vidám és sok szomorú dolog történik.

Nem tudom, mit írjak még a temetőről.

A temető nagyon szép.

Samko Tále. Író.
Komárno.

Második Könyv a temetőről.

Én másodszor vagyok most író, mert egyszer már voltam. Amikor megírtam az első Könyvet a temetőről. És ma megint író lettem, mert esik az eső és akkor nem gyűjtök papírt, mert esik. Csakhogy az a legkomolyabb, hogy a tolikocsim javítóban van, mert letört a visszapillantó tükröm, és azt én nem tudom megcsinálni, mert ahhoz gépek kellenek meg ilyenek, és olyan nekem nincs. Még sohase az életben nem tört le a visszapillantó tükröm, mert nekem már 28 éve van tolikocsim, mert én dolgos vagyok és engem becsülnek az emberek, mert dolgos vagyok.

A javító a Szigetben van és ott vannak gépek, és aki a szerelő meg vannak gépei azt úgy hívják, hogy Boš-Mojš Ján, és ő olyan, hogy amikor azt mondja, hogy őt úgy hívják, hogy Boš-Mojš Ján, akkor azt nem mondja, hanem énekeli, hogy Boš-Mojš Ján. Olyan dallammal énekeli, hogy Boš-Mojš Ján. De különben meg dolgos és az emberek becsülik, mert van neki egy gyereke, aki olyan beteg, hogy elipsziája van, és a Boš-Mojš Jánnak kell gondját viselnie, mert az elipszia az olyan betegség, aminek a gondját kell viselni.

Úgy hívják a fiát, hogy ifjabb Boš-Mojš Ján.

Benne vannak a füzetemben, mert nekem van három füzetem. Az egyiknek az a címe, hogy Keresztnevek, a másiknak az, hogy Vezetéknevek, a harmadiknak meg hogy Meghaltak. Oda beleírok mindenkit, akit ismerek, mert hogyha nem írnám bele, hogy kit ismerek, akkor honnan tudnám, hogy kit ismerek, hát nem?

Hát de.

A Boš-Mojš Ján és az ifjabb Boš-Mojš Ján a Vezetéknevek című füzetben a B meg a M alatt is ott van, mert sohase lehessen tudni, hogy mi van meg hogyan.

Meg ilyenek.

A Keresztnevek című füzetben sok keresztnév van. Legtöbb a Peter. 31 Peterem van, de van egy Petr is így csehül, de azt is a Peterekhez írtam, mert ő nem cse, hanem magyar, mert amikor megszületett, akkor úgy írták be az Okmányokba, hogy Petr, mert az az illető beíró kihagyta a második E-t, de akkor még Cseszlovákia volt, és ez nem volt baj, de most már baj lenne, és kapna az illető a fejére, mert az szlovákul Peter. Vagy pedig ki kellene neki javítani.

Mert az kötelező.

Akkor a legjobb írónak lenni, amikor esik az eső, mert akkor úgyse gyűjtök papírt, mert akkor az a hülye Krkan a Gyűjtőben nem veszi be, merthogy vizes, de másoknak beveszi a vizeset is, a hülye Krkan. Másoknak beveszi, példának okáért a cigánygané Angelika Édesovának, annak beveszi, még ha vizes is neki. Csakhogy én tudom, mitől van ez. Ez attól van, hogy mikor jön a gané Angelika Édesová, akkor kitesz egy cédulát a hülye Krkan, hogy Rögtön jövök, de nem jön rögtön, mert bezárkózik a gané Angelika Édesovával az irodába és nemi dolgokat csinál vele. Azért veszi be neki a vizeset is, és nekem meg nem akarja bevenni a vizeset, hát ne vegye. Majd meglátja. Meg lesz mondva és ebben a tekintetben kap a fejére. De nekem mindegy, mert én dolgos vagyok és én mindig találok magamnak más munkát, példának okáért író vagyok.

Azért nagyon nehéz írónak lenni, mert fáj tőle a keze az embernek. Csakhogy nekem ez meg lett jósolva. Hogy:

„Ír egy Könyvet a temetőről.”

Nekem ezt az öreg Gusto Rúhe jósolta meg, hogy „Ír egy Könyvet a temetőről”, de ő alkoholista, mert mindig szeszesitalt fogyaszt és borzasztóan büdös, mert gyakran bevizel. Meg ilyenek.

Mindig az állomási Vendéglő előtt ül, és a virágládákba vizel, és úgy jósol, hogy közben köpköd, harákol és büfög, mert azt hiszi, hogy ez a jóslásnál kötelező.

Az öreg Gusto Rúhe úgy jósol, hogy az Adulár tekintetében jósol.

Az Adulár egy kő, ami sárga és majdnem tiszta átlátszó, mert az Aduláron keresztül át lehet látni. Az a neve, hogy Adulár. Az Adulár nincs benne a Vezetéknevek című füzetemben, mert ő egy kő és nem is tudom, hogy így-e hívják igazából, vagy azt csak úgy kitalálta az öreg Gusto Rúhe. Az Adulár hideg. Aztán akinek jósol az öreg Gusto Rúhe, annak addig kell tartani az Adulárt, amíg fel nem melegszik. Mikor már annyira felmelegszik, hogy fel van melegedve, odaadja az öreg Gusto Rúhénak. Aki aztán összevissza böfög meg ilyenek, és krétával ráírja az aszfaltra a jóslást. Nekem azt írta, hogy:

„Ír egy Könyvet a temetőről.”

Csakhogy az öreg Gusto Rúhe alkoholista és az alkoholért akármilyen debilségeket leír, hogy az emberek elhiggyék neki, hogy tud jósolni, és hogy szeszesitalt fizessenek neki ezért, mert ő alkoholista, pedig az nem egésséges és károsítja a szerveket.

Én egy Macskanyelv nevű csokoládét adtam neki a jóslásért, de az öreg Gusto Rúhe borzasztóan felidegesítette magát és elkezdett kiabálni, hogy ezt megbánom, és akkor megijedtem, mert hiába találgat ki mindenfélét az öreg Gusto Rúhe, az igazából volt, hogy elvarázsolta az Erik Rakot. Majd hogyha ezt befejezem, akkor leírom, hogy hogyan varázsolta el az Erik Rakot. Az Erik Rakot nagyon elvarázsolta, és azért inkább vettem neki egy stampedli szeszesitalt. Aztán megnyugodott az öreg Gusto Rúhe, úgyhogy egészen nyugodt lett. Aztán már nem böfögött és nem harákolt, hanem odaírta az aszfaltra, hogy: „A Gyerek.”

Én azt útálom, ha úgy hívnak, hogy a Gyerek, mert én egyáltalában nem vagyok gyerek, én majdnem 44 éves vagyok, és becsülnek meg dolgos is vagyok, pedig nekem nem is kellene, mert én le vagyok százalékolva a vesém tekintetében, és van még egy olyan betegségem is, aminek neve is van, de azzal nem vagyok leszázalékolva, az csak úgy van nekem. Az én rokkantnyugdíjamat sokszor megnövelték már, mert engem becsülnek.

Meg ilyenek.

Engem példának okáért többszörösen is megkérnek az emberek, hogy hozzak el vagy vigyek el valamit a tolikocsimon, és akkor én elhozom meg elviszem, pedig nekem nem is szabad nehezet emelni, mert az igen sokat ront. Nekem nagyon oda kell figyelnem az egésségem tekintetében, mert én le vagyok százalékolva, és ezért nekem egésségesnek kell lenni, mert különben beteg lennék, és az nagyon veszélyes.

Ezért én egésséges életmódot élek, sokat mozgok a levegőn, és este csak könnyűt vacsorázok.

A végtagjaim nem dagadnak. Télen meleg alsót hordok. Az egyik meleg alsót úgy hívják, hogy Panter, a másikat meg hogy Trikota. A Panter nevű meleg alsó lábára egy panterállat van hímezve. A Trikota nevű alsóra nincsen állat hímezve.

De a nehéz tárgyakat mindenkinek magának kell felrakni a kocsira, mert nekem ez kötelezően meg van tiltva, hiába kérik az emberek. Mikor a Komunista Párt volt, akkor majdnem csak én voltam Komárnóban olyan, aki tárgyakat szállított, de amióta elment a Komunista Párt, azóta vannak üzletek is, amik visznek. De valamikor csak én voltam egyedül meg még egypáran mások.

Engem azért hívnak valakik úgy, hogy Gyerek, mert én nem vagyok túl nagy, nem nőttem nagyon meg, mert nekem olyan betegségem van, aminek neve is van, és amelyiknél nem szokás borotválkozni és megnőni. De hát minek nőnék, hogyha 44 éves vagyok majdnem, és ilyenkor már senkise nől a világon. Hát nem?

Hát de.

De hiába hogy nem nőttem meg úgy, mint a többi ember a világon, akkor is én mondtam az egész osztály nevében a Pionírfogadalmat, mert én teljesen normális voltam és vagyok is, én nem vagyok debil, mert én normális iskolába jártam, és nem a Kisegítő Iskolába, ahova a debilek járnak, mert én nem vagyok debil. Ezért mondtam én a Pionírfogadalmat.

A Pionírfogadalom nagyon-nagyon szép.

Én a fogadalmat a Szakszervezetek Házában mondtam el a színpadon Komárnóban, az egész osztály nevében csak én mondtam egyedül, és egészen mostanáig emlékszek az egész Pionírfogadalomra. A többiek nem emlékeznek, pedig ők jártak mindenféle más iskolákba is, én meg emlékszek, mert én mindenre emlékszek, mert nekem nagy az inteligenciám.

A Pionírfogadalomra a nagypapám jött velem, akit úgy hívtunk, hogy Ótata, mert amikor megtudta, hogy senkise akar velem jönni, akkor felidegesítette magát és azt mondta, hogy Azok ott fönt ezt figyelik, és aki nem jön, az kap a fejére. És akkor eljött velem, hogy ne kapjon a fejére.

Amikor vége lett a Pionírfogadalomnak, cukrázdába mentünk a RSDr. Gunár Karollal és a Darinka Gunárovával.

Tegnap láttam a Darinka Gunárovát.

A cukrázdába Ótata hívott meg bennünket, mert én mondtam a Pionírfogadalmat és az komoly dolog volt, ezért elmentünk a cukrázdába és ettünk mindenféle üdítőket meg süteményeket.

Csakhogy az volt a legkomolyabb probléma, hogy én olyan pionírnyakkendőt kaptam, amelyik nem volt rendes piros. Hanem csak olyan narancssárgás. De nem volt gyűrődős és a sarkai se rojtosodtak ki. Csak más volt, mint az osztályban a többieké. Az enyém be van csomagolva egy szalvétába meg egy dobozba, és sokat gondolok rá néha. Hogy miért nem olyan rendes piros volt, hanem csak olyan narancssárgás. De példának okáért nem kellett vasalni. Csakhogy nem olyan volt, mint a többi pionírnyakkendő a világon.

Az Ómama azt mondta, hogy hogyha akarom, varr nekem olyan pionírnyakkendőt, hogy rendes piros és gyűrődik és rojtosodik a sarka, de én megijedtem, hogy az Ómama olyant akar csinálni, ami tilos, mert ilyent nem nagyon volt szabad, hogy az emberek pionírnyakkendőket varrogassanak maguknak csak úgy. Mert akkor akárki varrhatna magának pionírnyakkendőt, kettőt is, és akkor csak rendetlenség lenne belőle. Mert akkor az is varrhatna magának pionírnyakkendőt, aki soha életében nem volt pionír, olyannak is lehetne pionírnyakkendője és ez kész katasztrófa lenne.

Csakhogy az Ómama úriszabó volt, és ebben a tekintetben azt gondolta, hogy neki szabad pionírnyakkendőt varrni.

Ómamának és Ótatának hívtuk a nagymamát meg a nagypapát, de csak otthon, mert az furcsa lett volna, hogyha mások előtt Ómamának és Ótatának hívtuk volna őket, mert én senkit se ismerek a világon meg Komárnóban se, akit Ómamának vagy Ótatának hívnának. Mert az német és mi szlovákok vagyunk.

Az Ómama meg az Ótata se volt német, hanem ők is szlovákok voltak, csak az Ómama nagymamája volt magyar és úgy hívták, hogy Csonka Eszter. Ez senkinek se tetszett.

Nekem se tetszett.

Az Ómama német krimiket olvasott és ráadásul németül, csakhogy be kellett őket csomagolnia újságpapírba, mert az Ótata félt, hogy baj lehet belőle, mert a krimik egy olyan nőtől voltak, aki elment emigrálni Németországba. Allan Wiltonnak hívták őket. Újságokba voltak csomagolva. Címlapjuk is volt. A címlapon mindenféle emberek voltak mindenféle fényképeken. Nézegettem azokat a fényképeket, ameddig az Ótata meg nem parancsolta, hogy be kell őket csomagolni újságpapírba a láthatatlanság tekintetében.

Az Ómama mindig elmesélte, mit csinál épp az Allan Wilton, mert az egy detektív volt. Nagyon szerettem az Allan Wiltont, mert mindig mindent megoldott, és nagyon szerény is volt. A legszerényebb a nők tekintetében volt.

Volt, hogy színesek voltak a fényképek. De én akkor se értettem őket, mert én németül nem tudok, mert nekem ilyen butaságokra nincs időm, én tudok szlovákul, mert én szlovák vagyok, meg magyarul, mert megtanultam, mert nekem nagy az inteligenciám, pedig azt nem is igazán szabadna, merthogy Szlovákiában vagyunk.

De németül is tudok mindenféle mondatokat és az Ómama megtanított egy énekre is ami németül van, és úgy kell énekelni, mint a Lópikula, cintányér, babcsuszpájz, babcsuszpájzt, de nem a cintányérról van, hanem egy emberről, akit úgy hívnak, hogy Augustín.

Az az ének olyan, hogy:

„Ó, dulíber Augustín, Augustín, Augustín,

ó, dulíber Augustín,

alleszisz hin.”

Ez azt jelenti, hogy van egy ember, akit úgy hívnak, hogy Augustín.

Komárnóban is volt egyszer egy Augustín, de az nem egy volt, hanem kettő, mert testvérek voltak, és mind a két Augustín a vámon dolgozott. Volt nekik egy anyjuk és az a postán dolgozott, és ez olyan anya volt, hogy amikor 47 éves volt, akkor megbolondult abban a tekintetben, hogy azt hitte, Komárnóban minden férfi szerelmes bele és azért járnak a postára.

És akkor a postán mindig csinált egy nagy katasztrófát abból, hogy a férfiak csak az ő tekintetében járnak oda, és ebben a tekintetben át kellett őt helyezni a postai levelesablaktól a postai irodába, de az se segített, mert így is nagy katasztrófát csinált. És akkor nevettek rajta az emberek, hogy ő ilyen. Aztán az Augustín nevű fiai kivették őt a postáról és aztán otthon volt. Az Augustínok akkortól kezdve bicigliláncot hordtak maguknál, hogy azzal mindenkit megverjenek, aki nevet az anyjukon. Hogyha nevetett valaki az anyjukon, akkor azt az egyik Augustín lefogta, a másik Augustín pedig megverte a biciglilánccal. A bicigliláncot az egyenruhájuk szivarzsebében hordták. Mind a ketten.

Mindenki nagyon tisztelte őket ebben a tekintetben.

Én is nagyon tiszteltem őket ebben a tekintetben.

Aztán az Augustínová meghalt egy szerencsétlen véletlenben, merthogy megette az összes gyűrűt, amit csak talált otthon, és mire kiderült a dolog, már meg volt halva.

Úgy hívták, hogy Augustínová Alenka.

A fiú-Augustínokat meg úgy, hogy Tomáš és Tibor.

De ezek nem a német énekből valók voltak, hanem egészen más Augustínok.

Én csak azt az egyet nem értem, hogy miért írta az öreg Gusto Rúhe, hogy „Ír egy Könyvet a temetőről”, mert én nem tudom, hogy miért pont a temetőről. Egyszer már írtam egy Könyvet a temetőről, de az nagyon rövid volt, csak egy oldal, és lehethogy ezmiatt nem is volt jó, mert én nem tudom, hogy mi lett aztán vele.

Én azt a könyvet elküldtem egy embernek, aki Levicében lakik, és úgy hívják, hogy Koloman Kertész Bagala, mert ő olyan, hogy azt akarja, hogy írjanak az emberek mindenféle könyveket, ő meg összegyűjti, de nem adja le a Gyűjtőben, hanem aztán ezekből él.

És ő azt mondta, hogy van egy olyan verseny, hogy mindenki a világon küldhet neki egy megírt könyvet, és akkor én azt gondoltam, hogy akkor most kell megírni a Könyvet a temetőről, és én meg is írtam, és el is küldtem neki, de senkise válaszolt, pedig az kötelező, hogy a Koloman Kertész Bagala megírja, hogy mi lett az én Könyvemmel a temetőről. Hát nem?

Hát de.

Néha azt gondolom, hogy ilyen nevű ember talán nincsen is, vagy hogyha van, akkor nem is férfi, mert az iskolában tanultuk, hogy volt egy olyan írónő, akinek úgy hívtak a vezetékneve tekintetében, hogy Timrava, és mégis nő volt, pionír becsületszavamra az volt a neve, hogy Timrava, nem pedig Timravaová, szóval azért gondoltam úgy, hogy talán ez az ember se férfi, hanem egy női Bagala, és csak nevetséget akar csinálni az emberekből, de azt nem szabad. Meg lesz mondva és kap a fejére.

De nem akarok rá mondani semmit, mert az lehet, hogy az volt a legkomolyabb hiba, hogy csak egy oldala volt neki, mert az igaz, hogy több szokott nekik lenni, szóval lehethogy kevés volt neki az egy. És akkor hogyha most úgyis ott van a tolikocsi ott a Boš-Mojš Jánnál meg az eső is esik, akkor írok egy hosszú könyvet. Én csak azt az egyet nem értem, hogy miért a temetőről. A temetőről egyáltalában nem lehet hosszabb könyvet írni, mint ahogyan én írtam az első Könyvet a temetőről, mert mit lehet írni a temetőről, hát nem?

Hát de.

Mert én nem vagyok debil, én már mindenféle könyveket láttam és olvastam is mindenféléket, legtöbbször azt az egyiket, ami a legszebb könyv a világon, és az a címe, hogy Pionírszív és egy olyan fiúról szólt, aki pionír akart volna lenni, de egy rossz ember nem akarta megengedni neki. Ez volt a legszebb könyv a világon, és én azt gondolom néha, hogy semmilyen más könyv se lehet szebb a világon mint a Pionírszív. Én sírtam is rajta, de az akkor nem volt baj, mert akkor még a Komunista Párt volt.

A Pionírszívet az iskolában kaptam, mert első lettem a papírgyűjtésben, és beleírták, hogy Samuel Tálénak a papírgyűjtésben elért kiemelkedő teljesítményéért a Pionírszervezet.

Egyszer az Ivana kinevette azt a könyvet, mert ő az én nővérem és ő egy nagy bratislavai művésznő, és én útálom, ha az emberek olyan dolgokon nevetnek, amiken nem is szabad nevetni.

Az Alf. Névéry példának okáért nem nevetett azon a könyvön, de ő különben elég furcsa volt, mert ő sohase azon nevetett, ami vicces volt, hanem mindig azon nevetett, ami egyáltalában nem volt vicces. Én nem tudom, hogy miért, de lehethogy azért, mert az Alf. Névéry nem volt humoros, mert vannak olyanok, akik nem humorosak.

Én példának okáért nagyon humoros vagyok.

Az abban a tekintetben látszódik, hogy példának okáért tudok sok mondatot, ami humoros. Valamelyikeket idegen nyelven tudom, mert nekem nagy az inteligenciám. Angolul olyant tudok példának okáért, hogy fakk mi tender, fakk mi du. Ez humoros.

Vagy hogy anc, vaj, draj, dubisz arslokk.

Ez németül humoros. De van egy leghumorosabb mondat, azt egy színésztől tanultam, aki a Magyar Területi Színházban volt színész, és úgy hívták, hogy Bátori és Bátorove Kosihyba valósi volt. Úgy van az a mondat, hogy:

„Vnyimányje, vnyimányje, koncert nyebúgyet, patamústo Vologya szpizgyil balalajku.”

Ez a mondat oroszul van, és amikor találkoztunk az utcán, a Bátori mindig megkérdezte, hogy:

„Na, Samko, mi van, lesz koncert?”

Én meg erre mindig azt mondtam neki, hogy:

„Koncert nyebúgyet, patamústo Vologya szpizgyil balalajku.”

Ezen azt értettem, hogy ez humoros, és mindig nagyon nevettünk ezen.

Én is mindig nagyon nevettem ezen.

Aztán cukros lett a Bátori és még a lábait is levágták. Aztán már nem volt színész a Magyar Területi Színházban.

Úgy hívták, hogy Bátori Károly… … …

Tartalom

Első Könyv a temetőről.

Második Könyv a temetőről.

Életrajz.

Az én Életrajzom.

ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font Licence