Találkozás

A hatalmas köröket leíró madár szárnya és teste alul fehér volt, apró csíkokkal. Nagy feje bagolyszerű, csőre kicsi, szeme sárga, mint gyakran a gyilkosoké. Odafönt a magasban könnyű szellő segítette repülését, szárnyait alig mozdítva körözött a halicsi táj fölött. Hatalmas mezők, rétek, meg-megcsillanó víz: tavak, folyók, patakok. Sok helyen erdők sötétzöld lombjai, a tisztásokon vaskos farönkökből összerótt zsindelyes vagy zsúpszalmás házikók. Jókora távolságban, ahová már a madár sem látott el, Kijev üszkös romjai sötétlettek. Feketére égett falak, a százezres város helyén néhány tucatnyi újonnan épült ház vagy inkább kunyhó. Errefelé nem maradt ép falu, mindet felégették a mongol csapatok. Kevés helyen mertek újra építkezni, inkább a romok között, a pincékben húzták meg magukat. Az ellenkező irányban, Volhínia felé gazdag falvak, melyeken csak akkor látszottak az öt évvel ezelőtti tüzek nyomai, ha a gazda gondatlan volt, és hagyta csúfoskodni a romokat. A mongolok támadása nem viselte meg annyira a vidéket, mint Volhínia testvérfejedelemségét, Halicsot. Ott is talpra állt a vidék, újjáépültek a falvak, de jóval több romos ház maradt, mert a halottak nem építkeznek.

Éjszaka falevelekkel takarózott, majd amikor már volt ereje a napnak, nyílt területre húzódott, testét ellaposította, hogy minél több meleget felfogjon. Az erős napsütés elbágyasztotta, ellensége is kevés volt, figyelmetlenné vált.

A madár abban a pillanatban fölfedezte a mozgást az avarban, ahogy a keresztes vipera elhagyta a bokor fedezékét, ezután már egy helyben lebegve figyelt. A háromlábnyi hüllő elég lesz a párjának, aki testének melegével egyetlen tojását keltette. Neki, a hímnek csak akkor jutott, ha már nagyon éhes volt, de akkor is csak apró pockot, egeret nyelt le. A nagy zsákmányt, mint a kiszemelt viperát is, a nősténynek szánta. Ekkora ellenféllel már óvatosnak kellett lennie, nem a karmával ölte meg, leszállt mellé, és hatalmas szárnyait kitárva ijesztgette. Oda-odacsapott a dühödten ágaskodó, halálos marással fenyegető kígyónak a szárnyvégeivel, amelyek a természet ravaszsága révén sötét színűek voltak, mintha külön élőlények lennének. A kígyó sokáig csak fenyegetett, majd amikor eldöntötte, hogy a bal szárny a veszélyesebb, afelé lendült. Az ölyv visszarántotta szárnyát, majd lecsapott a csőrével. Eltalálta ugyan a kígyó nyakát, azonban a seb nem volt halálos, és a vipera másodszor nem tévesztett. A madár puha, vékony melltollain áttörve belemart a mell izomkötegébe. Az ölyv újra lecsapott, ezúttal azonban teljesen elhibázta. Testét vékony pengéjű hajítódárda verte át, és nyílvessző indult a sebesen eltekergődző kígyó után. A vashegy eltalálta a menekülő hüllőt, de nem vágta át a gerincét. A kígyók nem túl érzékeny teremtések. Ez is eltűnt a bokor alatt.

– Kopasz, öreg barátocskám, mindig mondom neked, hogy az orosz vitéznek fejsze való meg lándzsa. Az igazi férfiak ilyen fegyverekkel harcolnak és győznek! – A színehagyott háziszőttes ruhát, repedezett bőrpáncélt viselő, termetes férfi halkan nevetett. Fehér fogai fel-felvillantak bozontos, szőke szakállában. Oldalán széles fejű, jókora balta lógott, hátán erős tölgyfa pajzs.

– A fenéket – szakította félbe társa, az íjász –, hisz dárdát dobtál, te féleszű! Mit igazi férfiak, nekem hat gyerekem van, neked meg csak három… és mellé akkora asszonyod, mint egy kunyhó. Nem kicsi, hanem jókora, négyemberes vacokra gondoltam! – A vidáman válaszoló, alacsony, sűrű, barna ember lelógó, fekete bajusszal, arcán egyhetes borostával, hasonló ruhát viselt. Bőrpáncélja öreg, repedezett, oldalán könnyű, amolyan lovasnak való szablya táncolt, nyergéhez fogatva három, vesszőkkel tömött puzdra. Válasz közben nem nézett vaskos társára, csak a földbe fúródott vesszőt figyelte, nehogy elveszítse szem elől. Saját maga szedte, tollazta fel őket, nem bízott az orosz mesterekben. Még a hegy formáját is hosszasan megbeszélte a kováccsal. Kopas, a mordvin íjász semmit sem bízott a véletlenre.

– Azon a testen tudja rendesen kipihenni magát a férfi, nem a csontosokon! Ott szoktam elaludni… nincs is annál finomabb a világon! Aztán arra gondoltál-e, hogy emberes méretű szerszám is kell, hogy a kunyhó-asszonyt ellássam, nem olyasmi satnya giliszta…

– Holnap egyikőtök se eszik, és éjféltől őrségben lesztek! – A vidáman fecserésző előőrslovasok ijedten rezzentek össze, amikor Matfej, a herceg tiunja, intézője rájuk dörrent. – Halics-Volhínia nagyfejedelmének testi épségét veszélyeztetitek dőre viselkedésetekkel! Szedjétek föl a dárdát meg a nyílvesszőt, ne henyéljetek! A madarat hozzátok a nagyúrnak, talán kell neki a sisakjára a tollforgóba. Zörgessük meg a bokrot, hátha meglesz a kígyó is! Jó lenne a bőre a kardom, vagyis urunk kardjának markolatára! Okosan, kétfelé válva induljunk, sebtében el kell kapnunk azt a dögöt, mielőtt a knyáz ideérne!

– Igazi adószedő vagy, hogy a nyű kezdje ki a hasad alját, miko’ pisálsz! – dünnyögte maga elé Jevpatyij Popovics, a baltás vitéz. – De a’sse lenne rossz, ha megakadna a torkodon az ennivaló, amit tőlünk eloroztál!

– Mondtál valamit, Jevpatyij? – kérdezte a tiun, aki sejtette, miért morog a nagy erejű katona, de nem tudott parancsolni takarékos természetének. Ő már akkor az úr adószedője volt, amikor még csak egy zsebkendőnyi volosztyon uralkodott Volhíniában. Mostanra már félresöpörték, leváltották tisztségéből a varég ősökkel büszkélkedő bojárfiak, de azért megvolt a haszna a parasztsorból kiemelkedett intézőnek is. Amikor a knyáz elindult a mongolok földjére, hogy jarlikot, káni kinevezést kapjon a Tündöklőtől, Matfej is vele tartott. Gyakran kellett egyszerű emberekkel tárgyalni, és ehhez a tiun jobban értett, mint az előkelő varég utódok. Meglett a kígyó is, amit a madárral együtt zsákba tömött az intéző, és nem vette észre Kopas sanda vigyorát.

– A kapzsi disznaja nem tudja, hogy a kígyót addig lehet megnyúzni, amíg meleg – suttogta Jevpatyij barátjának a mordvin. – Akkor se könnyű, ám ha megdermedt, csak cafatokat lehet lecibálni róla.

– A madárra is tudsz ilyet? – suttogta vissza az orosz.

– Arra nem!

– Akkor kókadjon le a szerszáma, amikor a legjobban szüksége lenne rá! – fejezte ki leghőbb vágyát Jevpatyij. – Micsoda remek tollakat tűzhettem volna a süvegem mellé! Ó, azok a gyönyörű farktollak!

Délutánra a fark és a szárny legszebb tollai gondosan elcsomagolva az intéző málhájában lapultak, a kígyót nem sikerült megnyúzni, ezért dühösen eldobta a tiun, miután hiába próbálkozott. Kopas, aki pont ezért figyelte kapzsi főnökét, titokban fölszedte a jókora állatot.

– Nédd má’ a bolond fejemet – mondta, miközben a kígyót szaglászta. – Nem mondtam annak a disznónak, hogyha langyos vízben áztatja, egy ügyes ember meg tudja nyúzni!

– A tollakra is tudsz valamit? El kéne dobatni vele! – Jevpatyij megint reménykedett.

– Persze hogy tudok! – vágta rá a mordvin. – Visszalopjuk!

– Nagy eszed van, mondhatom! – morogta az orosz. – Ennyit én is tudok.

– Viszont szeretsz beszélgetni, ezért azt is megkérded, amit már tudsz!

– Az orosz ember barátságos természetű, nyíltszívű…

– Mi, pusztalakók pedig megnyúzzuk, megesszük a kígyót, és visszalopjuk a tollakat! Holnap kígyóhúst eszünk, szedek hozzá répát, olyan finomat kotyvasztok belőle, hogy a tiun belesápad az irigységbe!

– …és kicsi a farkad, nem elég a szép, nagydarab asszonyokhoz! – Jevpatyij közben, mit sem zavartatva magát attól, hogy barátja beszél, tovább szőtte mondókáját az orosz emberről.

– Méghogy nem elég? Kérdezd meg az asszonyod!

– Szeretnéd, mi?

– Akkora asszonnyal még nem volt dolgom, mint a tiéd, ha nagyon szépen kér, megmutatom neki, hogy a kis emberek nagy bottal járnak!

A kereskedőket estefelé érték utol. Hat, magasra pakolt, lepányvázott taliga vitte az árut erős, fegyveres kíséret őrizetében.

– Nevem Ladomár, és a Vend tartománybeli Lübeck városának lakója vagyok – magyarázta a rövid hajú, őszes férfi, a kereskedők vezetője este a tűz mellett. – Else asszony Madebachból, Leonhard barátom – mutatott rá egy fiatal, sebhelyes arcú férfira – Brüggéből származik. Az északi városok, a Hanza-szövetség kereskedői vagyunk. Finom genti posztót, habkönnyű gyolcsot hozunk az asszonyoknak, a konyhába réz- és ónedényeket. Kiváló minőségű német fegyvereket, bort a férfiaknak, van festékünk, kékítőnk meg patikaszerek mindenféle bajra.

– Mit kértek érte? – kérdezte Matfej, aki el nem mozdult volna a fejedelem mellől. – Merthogy pénz nemigen van mifelénk!

– Nem is fogadunk el pénzt! – nevetett Else asszony, a vonzó külsejű, apró teremtés, aki mögött szorosan ott állt egy félszemű, sebhelyes arcú, mord férfi, aki szúrósan méregette mindazokat, akik az asszony formás testét nézegették, vagyis az egész fejedelmi kíséretet. – Minek nekünk ezüst meg arany, amit elrabolhatnak tőlünk? Inkább kérünk nerc-, nyuszt- és ezüstrókabundát, mézet, viaszt, amit tisztes haszonnal tudunk eladni hazánkban vagy délebbre. Az araboktól, ha eljutunk hozzájuk, gyömbért, borsot, szegfűszeget, mazsolát, aszalt gyümölcsöt veszünk, és cserébe elfogadják a prémeket, mert náluk olyan meleg van, hogy nem nő rendes bunda az állatokon.

– Mindezt ebben a hat kordéban tároljátok?

– Raktárházaink vannak mindenfelé a nagy folyók menti városokban – vette vissza az ősz férfi a szót –, a Dnyeperen, a Dvinán vagy a Káma folyón jövünk és megyünk. Hajón szállítunk raktártól raktárig. Odafent a forrásvidéken már sekély a víz a nagy bárkákhoz… mert a tengeri hajókhoz képest a folyamokon csak bárkák utaznak, uram! Kirakodunk a raktárházban, kis merülésű, széles fenekű ladikokra pakolunk, addig megyünk, amíg víz van alattunk. Odafönt, az északi dombokon aztán szárazföldi úton átmegyünk olyan folyókra, amik a mi tengerünkbe ömlenek, és lecsurgunk a tengeri torkolatig. Hosszú az út, sok vele a munka, a haszon sem akkora, mintsem gondolnád, uram, mi azonban született kereskedők vagyunk, hajt a vérünk, mennünk kell, eladni és venni! A helyi kereskedőkkel üzletelünk, de szeretünk szétnézni mindenütt, mint mi is most, hogy a saját szemünkkel győződhessünk meg arról, milyen kincsek vannak errefelé. Amit az itteni kalmár mond, az vagy igaz, vagy nem! – nevetett. – A magunkfajta szereti kikerekíteni a dolgokat, nem minden igaz, amit egymásnak mondunk!

– Főleg az nem igaz, amit egymásnak mondotok! – nevetett a fejedelem is, aki barátságosan viselkedett az egyszerű kereskedőkkel.

– A fegyveres kísérőitek is északiak? Olyanok, mint az itteni pusztai emberek! – Matfej jó szemű, okos ember volt, nem ok nélkül jutott bizalmi állásba.

– Drága mulatság lenne etetni őket a hosszú úton, amíg ideérünk! Három fegyverest hoztunk magunkkal, meg Johannt – mutatott Jánosra –, aki a kereskedőszakmát tanulja, de a fegyverekhez is ért. Melléjük itteni harcosokat fogadunk fel, akik jól ismerik a vidéket, és nagyszerűen verekednek!

– Fekete süvegesek,1 a mi pogányaink, a besenyők, torkok, berendejek, vagy az őket támadó kumánok közül?

– Ezt a csapatot mordvinoknak hívják…

– …Batiga, vagy ahogy ők nevezik, Batu hírhedt hadinépe! – Danyiil csóválta a fejét, és szemlátomást köpött is volna, csak hát a méltósága nem engedte. – Megbíztok azokban a halált imádó, veszett kutyákban?

– Megfelelő ajándék a törzsfőnek, aminek a harmadát kapja előre, a maradékot utána. Ezeknél a pásztornépeknél még él az adott szó becsülete, bár úgy is mondhatnánk, hogy megnyúzatja azt a harcost, aki elüti az ajándéktól. Vademberek, de jó harcosok, és az ördögtől sem félnek!

– Nálunk is van egy belőle, a Kopasz. Hol vagy, íjász? Mutasd magad, hadd nézzenek meg jobban északi vendégeink!

A zömök, fekete férfi előrelépett, és komoran fürkészte a lovasíjász csapatot, akik mongol páncélt, bőr közé szegecselt vaslemezeket viseltek. Itt nyugaton ekkoriban terjedt el, és brigandinnak nevezték.

– Melyik törzsből jöttetek…

– Erzák vagyunk, a Karatáj törzsből! – válaszolta neki az asszony mögött álló, fél szemén kötést viselő, zord férfi mordvinul. – A mongol gyilkosoktól szöktünk, mint te is, de erről nem kell tudnia se a kereskedőknek, se az uradnak!

– Üdvözöllek! – hajtott főt válla mellé emelt kezekkel Kopas, jelezve ezzel, hogy főemberhez szól. – Egymás közt megbeszéljük később! – tette még hozzá, és újabb meghajlás után a fejedelem felé fordult. – Megbízható emberek, uram! Bocsáss meg a méltatlan ajándékért, amit küldeni bátorkodtam neked Matfejjel, uram! Gondoltam, méltó dísze lesz a sisakodnak.

– Ajándék? – emelte meg kérdően a szemöldökét a fejedelem.

– Ó, az ostoba fejem! – A tapasztalt hazudozó tiunnak a szeme se rebbent, gyorsan előkapta iszákjából a tollakat, és átnyújtotta a knyáznak.

– Szép! – a herceg mosolygott. – Bátor ember vagy, ha nekem ajándékot mersz adni… vagy inkább vakmerő? – Arcán megfagyott a mosoly, szúrós tekintettel meredt a senkire, aki bizalmaskodni mert vele.

– Uram, te olyan hatalmas vagy – Kopas térden állva, messze maga elé nyújtva a kezét, homlokát a földre szorítva válaszolt –, és én csak porszem a csizmád alatt… de ez a madár fejedelmi volt – fejét fölemelve egy pillanatig a fejedelem szemébe nézett –, az lenne sértő, ha megtartanám!

– Maradjunk a bátornál! – Danyiil újra mosolygott. – Ezután figyelni fogok rád! – Visszafordult a kereskedőkhöz. – Merre visz az utatok, csak nem a mungalokhoz?

– Gondolkodunk rajta, uram! – válaszolta az eddig csendben hallgató fiatal Leonhard. – Magunkban azonban védtelenek vagyunk, az első mongol csapat kifosztana minket, hisz nincs paiczánk, hogy kereskedhessünk. Ha csatlakozni tudnánk olyanokhoz, akiknek van engedélyük – miközben ezt mondta, a fejedelem inge alól kilátszó aranykorongra szegezte a tekintetét –, nem lennénk hálátlanok!

– Fejedelmi követség védelme alatt holmi kupecek? – Danyiil minden további magyarázat nélkül fölállt, és otthagyta a tüzet. Fejcsóválása jelezte, hogy a kereskedő szemtelensége túlment minden határon.

– Jó tucatnyi fegyveres segítene vész esetén, uram! – próbálkozott a kísérők termetes vezetőjénél is Leonhard.

– Nekem huszonnégy van, elég bárki ellen! – röhögött fölényesen Koreckij nemesúr. – Ne erőltessétek a dolgot, ha elfogja az indulat, szétzavar titeket az erdőben!

– Azért meg kellett próbálnom! – suttogta ősz kereskedőtársa felé a fiatal Leonhard, miközben lemondóan bólogatott Koreckij felé.

– Túl szép lett volna! – mormogta alig hallhatóan vissza a másik.

Béla és Rosztyiszlav

– Bármilyen öröm vagy bánat ér, nem tudom elfeledni a mongol iszonyatot! – Ezekkel a szavakkal fogadta Béla király Zoltafia Leventét, fiatal serviensét, amikor 1245 kora tavaszán magához rendelte. – Veled, vitéz szolgám és titkos megbízottam, őszinte lehetek, mert sokat tudsz, ám kis értékkel bírsz… mások szemében. Nem mondom meg neked, hogyan és mit tegyél, de tudd meg Batu szándékait! Ha megbízható híreket hozol, nem leszek hálátlan!

Mint ahogy a zárai utam után is, amit a magam erejéből intéztem. Kaptam egy kegyes biccentést és egy jókora pusztát, ahol eddig is legeltettünk, mert senki sem lakja, gondolta az ifjú hírszerző, bár egészen mást mondott.

– Nem a jutalomért, az ország üdvéért teszem, uram! Valami támpontot adsz, merre induljak?

– Vagy délen, Erdélyben, a kunokon keresztül, vagy északon az Orosz Fejedelemségeken át!

– A kunok nem elég fegyelmezettek, mindegy, milyen az álcám, könnyen elveszejtenek, maradnak az oroszok, uram. Tudásom azonban hat évvel ezelőtti, és az oroszoknál nagyon gyorsan változik a helyzet! Évente-kétévente választanak új fejedelmet, kitől kaphatok segítséget, okítást?

– Rosztyiszlav, Anna lányom házastársa a halicsi trón várományosa, és itt van Budán. Természetesen ne őt nyaggasd, hanem valamelyik főemberét! Íratok majd egy leve… ah, mondd meg neki, de tisztelettudóan, hogy az én paran… hm, hm, kérésem az, hogy világosítson föl a halicsi, ladomériai ügyekben, valamint ejthet pár szót a hajdani Kijevi Ruszról, a lengyel fejedelmekről is! Bonyolult, egymással összefüggő érdekszövetségek köttettek arrafelé… amiket gyakran felrúgnak, vagy inkább felrúgunk! – nevetett a máskor oly fegyelmezett király. – Nagyon röviden, csak hogy értsd: Élt egy nagyon erőszakos fejedelem, Roman Misztyiszávics, aki egyesítette a két fejedelemséget, Ladomériát, vagy ahogy ők nevezik, Volhíniát és Halicsot. Az ő fia jelenlegi ellenfelünk, Danyiil Romanovics, akit először apám emelt a trónjára, bár egyúttal magát is kinevezte a két fejedelemség királyának. Először támogattuk Danyiilt, később érdekeink mást parancsoltak, ’20-ban ellene harcoltunk, ’38-ban támogattuk a vejem és az apja, Mihály ellenében! Győztes-vesztes csaták után most éppen ő van hatalmon, és nagy ellenfele az én Annám férje, Rosztyiszlav. Szégyen, nem szégyen, de rendszeresen erősebbnek bizonyul nálam, vagyis most már a vejemnél! Utoljára tavalyelőtt szenvedtünk vereséget, bár nem túl nagy haddal támogattam, és az idén nyáron alighanem újra megindul Rosztyiszlav. Nyughatatlan, de vezetésre termett ember, teret kell neki engednem.

Érdekeim azt kívánták, hogy keletre, az átkozott mongolok irányába keressek szövetségest, és sajnáltam is Annát, hogy kap egy erőszakos orosz vadembert, de kellemesen csalódtam! Igaz ugyan, hogy vadember, erőszakos, hataloméhes, ám Annával jól bánik, szeretik egymást. Ha megszerzi Halics trónját, és az apján keresztül a szövetségesem Csernyigov és Kijev is… – a gondolataiba feledkező uralkodó arca bosszús fintorba gyűrődött. Átkozott álmok! Halics még szabad, de Mihály összes fejedelemsége Batu uralma alatt áll. Ráadásul félévente cserélődnek az uralkodók! Hihetetlenül békétlen nemzet az orosz! Semmit sem érek Mihály rokonnal, bár meg kell hagyni, tiszteletre méltó elszántsággal próbálkozik! Kevés olyan dolog van ezen a világon, amit nem tenne meg a fejedelemségéért.

– Uram! – Levente ekkor már térdelt, és fejét lehajtva beszélt. – Újra fegyveres támogatásra van szükségem, amire falum fegyveresei elégnek tűnnek, de ők szabad milesek, akiket nem kötelezhetek arra, hogy határainkon kívül harcoljanak…

– Nem igazán figyeltél, fiam! – A király szava keményen csengett. – Címem többek között Volhínia és Halics királya, ergo a királyság területén maradtok, amit ideiglenesen rokonom, Halicsi Danyiil ural. Mondtam már, hogy apám örökbe fogadta Danyiilt, vagyis féltestvérek vagyunk? – A király újra felnevetett. – Ugyanannyi jogom van Halics trónjára, mint Danyiilnak és Rosztiszlavnak. Még valami?

– A megyés ispán nem fog tudni róla, hogy falum katonái titkos harcokban vesznek részt, előfordulhat, hogy behívják őket valamilyen belső harcra, és én nem mondhatom, hogy…

– Benedek mester megírja majd a felmentést! Még valami?

– Kellene egy általános érvényű parancs, hogy bármi nehézség merülne fel, támogassanak az elérhető magyar urak…

– Kapsz egy egyszerű menlevelet, hogy a szolgálatomban vagy, de a legtöbb nemes nem tud írni-olvasni, és a nagyok ellen nem véd meg! Vigyél magaddal galambokat, és üzenj, ha nagy szükséged van valamire! Mondom: nagy baj esetén, vagy ha másként nem megoldható! Gondolom, pénzre nincs szükséged, alaposan kifosztottad a záraiakat a négyaranyas marháiddal! – A király élvezettel köszörülte a nyelvét azon a valóban előnyös üzleten, amikor Levente két évvel ezelőtt a Türje Dénes vezette magyar seregnek adta el az oda terelt marháit, és a zárai tanáccsal fizettette meg az árát.

– Uram, az, hogy az embered vagyok, keveset jelent, hisz tele a királyság a királyszolgákkal, valami erősebb lenne jó, hogy fontos küldetésben járok…

– Ha ilyet látnak nálad, addig kínoznak, amíg el nem árulod nekik, hová küldtelek! Nem kapsz komolyabb menlevelet, de a mongolok aranypaiczájához hasonlót adhatok. Nemrégiben tervezett meg Gathco magister, a kamaraispánom egy gyönyörű aranypénzt, amin angyal viaskodik egy sárkánnyal. Ez év elején sok főúr kapott belőle baráti ajándékként, és hogy biztosak lehessenek abban, hogyan néz ki az eredeti. Nos, ebből a nyomatból készült néhány óriási darab is a családom számára. Ezek háromszor akkorák, mint az eredeti aranypénz, és amúgy tökéletesen azonosak. Ezt hamisítani szinte lehetetlen, főleg ekkora méretben, tehát aki meglátja, az tudni fogja, hogy nekem, a királyuknak valami köze van a pénzhez, ergo az, aki birtokolja, az én emberem. Ugyanakkor egy idegennek csak egy értékes vésett aranyérme. Elrabolhatják tőled, de nem gyanítják a kilétedet! Napokon belül eljuttatok hozzád egyet belőle! – A király arcát büszke mosoly derítette föl, és Levente is kénytelen volt elismerni az ötlet nagyszerűségét.

– Köszönöm, uram! – hajolt meg újra, ezúttal keleti módon letérdelve úgy, hogy homloka a márványkövezésre ért. – Mindent megkaptam, amire szükségem lehet, uram. Amint tudok valamit, üzenek vagy jelentek!

Az orosz nagyúr, Rosztyiszlav értetlenül fogadta Levente kérését:

– Miért te mégy Halicsba, amikor nekem számtalan hívem van a fejedelemségben?

– Csak átutazok az országodon, uram, és a király arra is gondolt, hogy a te híveidről tudhatják odaát, hogy hozzád hűek…

– Lárifári, minálunk olyanok a bojárok, mint a csélcsap menyecskék! Arra hajlanak, amerről hatalomszagot éreznek! Tegnap az én hívem volt, ma Danyiilé, holnap apámat éltetik, amikor visszatér a nagyfejedelmi székbe!

– A halicsiba, uram?

– Oda nem, mert azt én néztem ki magamnak, bár atyám lehet, hogy kifundál valamit. Van közöttünk némi ellentét, mert apám a Bélával kötendő szövetségért engedte át nekem a halicsi trónt. Arra számított, hogy csernyigovi fejedelemként, magyar támogatással hadjáratot indít a kijevi trónért, de az apósom veszélyesnek ítélte. Haliccsal ellentétben Csernyigov mélyen a Tündöklő területén fekszik, ha oda magyar hadakat küld, a mongolok zokon vehetik és megtorolják. Úgy tekinthetik, jogosan, hogy beleavatkozik a belügyeikbe. Miután így meghiúsult ez a terve, leporolta a régit: egyesíti a saját uralma alatt Csernyigovot Haliccsal, esetleg Volhíniával, és három fejedelemség uraként száll hadba a Kijevi Nagyfejedelemségért. Sajnos ebben nem értettünk egyet, így most ellenségként állunk egymással szemben. A kijevi nagyfejedelmi szék azóta már elkelt, de akkora a zűrzavar odaát, hogy aki jókor van jó helyen, az mindent visz, mint a kockajátékban a dupla hatos! A mongolok letarolták, felégették a nagyfejedelemséget még negyven telén, jelenleg nem túl csábító az ottani uralom. Ugyanakkor, ha feléled a fejedelemség, ha a mongolok hagyják dolgozni szorgos népemet, hamar virágzó voloszttyá válhat, orosz Velencévé, mint egykoron.

– Hallottam hírét, sok utazó mesélt csodálattal a városról! – Levente aprókat bólogatva nézett a király vejére, arca tiszteletteljes kíváncsiságot sugárzott.

– Csábító, veszélyes hely – folytatta Rosztyiszlav –, amire sokan vágyakoznak, és amikor megszerzik, hamar otthagyják, mint én is hajdan! Negyven őszén úgy váltottuk egymást a hercegi trónon, mint kikapós asszonyok a hálótársukat.

Levente mosolyogva nyugtázta, hogy a herceg tréfásat mondott, minden apró fogását bevetette, hogy beszéltesse.

– Apám negyvenben, ősz elején még vitézül leölette a mongol követeket, majd amikor látta, hogy a keleti vadak ettől nem ijednek meg, Lengyelhonba távozott! Én vettem át a helyét, de reménytelen volt az ellenállás, inkább ide jöttem a Magyar Királyságba. Danyiil, aki mindig lesi, mit csinálunk, azonnal lecsapott a megüresedett trónra, de nem sokáig melengette, hamar eliszkolt Halicsba, és vezérére, Dimitrijre bízta a város védelmét. Ő aztán olyan vitézül védekezett, hogy bosszúból a földig égették a várost meg az egész fejedelemséget. Persze a hős harcost, Dimitrijt megkímélték, és megengedték neki, hogy Batu ölebe legyen!

Levente rosszalló arcot vágva bólogatott, mutatva, hogy ő is elítéli Dimitrij vezér tettét.

– Nocsak, mennyit beszéltem – hagyta abba a mesélést Rosztyiszlav mosolyogva –, azt hiszem, hiányzik az orosz föld! Keresd meg bizalmasomat, Dimitrijt, no nem a kán ebét, hanem az én hű alattvalómat, aki majd bővebben mesél a hazámról. Bár ügyes embernek látszol, aki maga is boldogul, melléd adom az egyik csatlósomat, Feliksz Usztyinovicsot, aki veletek megy és mindenben segít!

– Köszönöm, uram, de én és a csapatom nem úrként megyünk át orosz földre, hanem közrendűként…

– Feliksz paraszti származású, minden helyzetben feltalálja magát! Kiváló harcos gyalogszerrel és lovon!

– Nagyszerű lesz vele dolgozni, köszönöm a segítségedet, nagyúr!

Kémet tesz a nyakamba, már csak az hiányzik, hogy Béla is rám sózzon valakit, aki ellátja hírekkel!

– Üdvözöllek, uram! – szólította meg másnap egy fiatal, lányos képű férfi. – A nevem János, urunk, Béla küldött, hogy segítségedre legyek ügyes-bajos dolgaidban! Beszélek, írok, olvasok latinul, német és orosz nyelven sem adnak el, valamint…

– Verekedni, harcolni kell, egy ilyen gyerek, mint te, nemigen állja meg a helyét mellettünk! – válaszolta Levente, aki hajszálra egyforma magas volt a széles vállú ifjúval.

– Valamint elég jól bánok az íjjal! Megengeded, hogy megmutassam?

Levente bólintása után felajzotta az íját, és három vesszőt küldött egy távoli fába. A három nyíl egyujjnyi távolságban rezgett egymástól. Szerény mosollyal még hozzátette:

– Tűrhetően használom a kést is, uram!

– Kard, lándzsa?

– Sajnos, arra még nem tellett az időmből!

– Hány éves vagy?

– A tizenhetet töltöm be az idén tavasszal!

– Nincs elég bajom, még egy gyerekkel is küszködhetek uram akaratából! – morgolódott fensőbbséges arccal az ifjú, aki tizenhét évesen egy falu férfijait vezette sikerrel a világ legjobban képzett harcosai, a mongolok ellen.

Tervek

– Megéri ezt nekünk csinálni? – sopánkodott az ifjú házas Mike, aki egyenesen Budáról hozott magának asszonyt. A lány anyja Benéről szegődött el hajdan egy módos házhoz, és éppen idehaza vendégeskedett, amikor a tatárok megérkeztek. A dúlás után visszament a városi kényelembe, de lánya, aki egy évig csavarogta, bújta a nádast, sehogy sem akarta megszokni újra a várost. Bár Mike azt hitte, hogy meghódította a lányt, inkább Viola döntése volt a házasság. Most tehát a boldog első hónap után zokon vette, hogy el akarják szakítani gyönyörű asszonyától és a hosszú-hosszú éjszakáktól, miknek hatására vaskos izmai kissé megfogytak, fülei enyhén áttetszőekké váltak, és a nap jó részében ok nélkül is vigyorgott.

– Mennyi is a részed a zárai útból? – kérdezte Kacsucs, aki lovat, földet, új páncélt vásárolt a haszonból. – Mintha megvetted volna Mokány apó összes földjét, vagy rosszul tudom?

– Rosszul hát, mert az a hétpróbás csak a gyengébb földjeit adta el, kénytelen voltam Örkönd bátyától és Szépától is venni némely szántókat! Mondjuk, nem a legszebbek azok se, de ha alaposan megforgatom, meg hordok bele lápi iszapot, meg fog az javulni!

– Úgy tudom, hogy semmit se csináltál még velük! – Kacsus vigyorgott, mert ismerte a barátját.

– Mondom, ha! Ha lesz kedvem, feljavítom, és én leszek a legzsírosabb paraszt! Ha inkább az asszonynak adom meg, ami kell, lesz tíz fiam!

– Tehát Mike itthon marad – vette át a szót Levente. – Ki az, aki jönni akar? Haszonra nincs kilátás, viszont letudjuk egy évre a kötelező bevonulást. Aki marad, azt behívhatják, ugyanakkor lehet, hogy békés évünk lesz!

– Így is, úgy is harco’nunk kee, mer’ mindég csatázik valaho’ a király úr! – Bándi, az apró fekete mordvin szólalt meg. – Tudom, hogy kímélnétek minket, háborúviselt öregeket, de ha má’ verekszünk, akko’ inkább mék veletek, oszt szépen megszedem magam, mint a fiatalok két éve. Ha a király úr csatájiba megyünk, alig-alig van zsákmány! Levente uram meg olyan szép pénzeket összeravaszkodik, hogy a nyálam kicsurran, pedig nem vagyok irigy természetű!

A nagy bajuszú, szótlan Draka bólogatással jelezte, hogy egyetért, és hüvelykjével a mellkasára bökve jelezte, hogy ő is menni akar.

– Így igaz! – emelkedett föl a hatalmas termetű Acsád, a falu mordvin birkózóbajnoka is. – Maradjanak itthon azok, akik jól kerestek a zárai marhahajtáson!

– El kell osztani a tapasztalt és a kevésbé gyakorlottabb embereket! A falut is védeni kell! – Levente nem vitázott, egyetértett a mordvinokkal, bár kímélni akarta őket, hisz fél évtizedig verekedtek a mongolok előhadában, és belefáradhattak a rengeteg kegyetlenségbe-vérbe.

Belefáradtak akkor, de kipihenték magukat! Olyan fajta emberek, akik belebetegednek a tétlenségbe, akik itthon is megkeresik a bajt, ha nem kapják meg máshol! Bemennek Pestre a király katonáival kötözködni, vagy kihívják a jászokat egy kis baráti vérengzésre, hogy jobban teljen az idő! A legvadabbakat elviszem, és a fiatalok javát! Micsoda csapat lesz!

– Én szívesen kimozdulnék – emelte föl kezét Teveli, a katona-javas. – Keve apó, Istennek hála, újra virgonc, elmúlt az a köhögős betegsége, maga mellé vette Pirost, aki sokat tud a füvekről, és el is látja az öreget… meg az ördögadta kutyáját!

Tekergő, a hírhedt nádi kutya akkora volt, mint egy nagyobb saru, de fölényes értelmével átlátta az emberek tetteit, és bármit is fundáltak ki ellene, ő lett a győztes. Amikor kilopta Teveli legjobb falatját, az átkozódó harcos gereblyére lépett üldözés közben, vagy tehénlepényen csúszott meg és a farára ült. Természetesen ezt nem a kutya tervelte ki, de mindenben ördögi szerencséje volt.

– Tájékozódtam valamelyest a halicsi dolgokról – folytatta Levente –, zavarosabbak az ottani ügyek, mint az elszámolás Ladossal egy átmulatott éjszaka után! Mindenki mindenki ellen, csak a kereskedőket nem bántják!

– Nincs üzleti értelme arrafelé menni! – vágta rá azonnal Else asszony, a falu megbecsült kereskedője. Egy bonyolult ügy kapcsán találkozott a grazi kereskedőasszony Kerecsével, a falu katonáinak parancsnokával, a hírhedt mordvin harcosok vezetőjével. Egymásba szerettek, és Else asszony, aki nagy hatalmú ellenségeket szedett össze az osztrák főurak körében, jobbnak látta, ha Benefaluba költözik, Kerecse nagy örömére. A férfi kegyetlen, halálos harcos volt, a mongol háborúk veteránja, de a családban nem ő hozta meg a döntéseket. Az apró, a férfi álláig sem érő asszony keményen dolgozó emberként az élet minden pillanatában képes volt helyesen dönteni, de ezt nem tanácskozta meg a férjeurával. Kerecse azonban erről mit sem tudott, mert mindig tökéletesen egyetértett az ő apró zsarnokával. Az asszony tisztes haszonnal járó utakat tett a közeli, egy-két napi járásra legeltető jász törzsnél és a szintén egynapnyira lévő Pest városában. Az éhínségek idején, 1242–43-ban, a sáskajárás után szépen keresett, amikor csíkhalat és ínségkenyeret szállított az éhező városnak. A falu asszonyainak sáskáslepény2-eladásaiban nem vett részt, annál egyenesebb jellem volt. A benei fegyveresek vérükkel szolgálták az uralkodót, szabad harcosként évről évre elmentek egy-két hónapot harcolni a király valamely ügyéért, és ennek fejében mentesültek az egyéb adók alól. Közülük néhányan szerény részesedés fejében elkísérték a kereskedőasszonyt veszélyes útjaira, megvédték a rablóktól vagy az éhező nincstelenektől. Az élet kemény volt az Úr 1240-es éveiben, ha szétosztják az éhezőknek az árujukat, ők is éhen halnak.

– Jut eszembe – folytatta Levente –, ha mégis meggondolod magad – rámosolygott a határozott asszonyra –, és nem mondasz le a legalább tízszeres hasznot hozó prémfelvásárlásokról…

– Mennyire igazad van! – Else asszony esze olyan éles volt, mint a borotva. – Nerc, nyuszt, róka! Szerzek kétkerekű kordékat, azokat két ló elvontat bármilyen földön. Hallottam a hírhedt vendégmarasztaló halicsi sárról.

– Drága posztó, gyolcs, bársony az asszonyoknak, nehéz lovagi fegyverek az uraknak! Egy láncpáncél száz nercért, amiért kétszáz aranyat is kaphatsz a Délvidéken. A pesti szűcsök megvarrják bundának, és Zárában Radeon barátom átveszi és elszállítja Velencébe! – folytatta Levente.

– Halicsban túl közel vannak a Tündöklő emberei, belehalunk a nagy haszonszerzésbe! – Kerecse a világon semmitől sem félt, de egészséges tiszteletet érzett hajdani mongol mesterei iránt, akiktől harcolni tanult. – Ott vannak a világ legkeményebb katonái, és bizalmatlanabbak, mint Lados a tél végi hitelkéréskor. A Tündöklő és gyilkos népe biztosan jól megszervezte az életet az országukban. Szervezésben rendkívül jók a mongolok! Mindenkinek kijelölt munkája, helye van, és engedélyek kellenek a mozgáshoz! Ha nincs paiczánk, gyanút fognak, és végünk!

– Ezért kell ügyesen, okosan szervezni! – Levente, aki a parancsoló uruk volt, mint a király serviense, egyenrangúként tanácskozott az embereivel. Kiváló, többéves kiképzést kapott gyilkos mesterétől, a mongol Erdentől, számtalan aljas fogást ismert, és harcosként a párját ritkította, de Kerecse valószínűleg legyőzte volna becsületes harcban, és jobban irányította csapatparancsnokként a benei harcosokat. Lados, a kocsmáros, és Else, a kereskedő meggazdagodtak volna ott, ahol ő éhen hal, Teveli, a világcsavargó sokkal jobban értett a lovagi, nehézvértes harchoz, mint ő. A marhatenyésztésben nem ért föl a mordvinokkal, mert már gyermekkorában a szolgálatába kényszerítette démoni kiképzője, hiába élt a marhatenyésztésből az ő idegenbe szakadt, ősmagyar Jenő törzse is. Levente akaratereje és szervezőképessége fogta össze a sokféle tehetségű embereket, ugyanakkor ő is sok szakmát értett kiválóan. Mezei növényekből szedett és kevert halálos mérgeket, kábító álomba taszító teát főzött, úgy tudta álcázni magát egy satnya bokor mögött, hogy csak kutyával fedezhették föl. Megélt a pusztában csigán, bogarakon, gyökereken, az egyik pillanatban nevető parasztgyerek volt a szomszéd faluból, majd kihúzta magát, arcát pökhendivé varázsolta, és mindenki elhitte róla, hogy elkapatott nemesifjonc, aki lusta rendesen felöltözni. Fél marék sártól, egy ócska kendőtől károgó, foghíjas öregasszonnyá vált, majd a kendőt az ingébe tömve idősödő, pocakos nyergesmesterré, aki kalandot keres az éjszakában. Kiképzője a hírszerzés nagymestere volt, Dzsingisz, majd Batu kán legjobbja. Három évig gyötörte kegyetlen szigorral, hihetetlen dolgokat követelve tőle, és jutalmul nem ölte meg. Elődei fél, egy évig se bírták. A mester nem volt velük megelégedve, és ez Erdennél azt jelentette, hogy végzett velük. Talán Levente sem éli túl, hiába érte el majdnem a mester szintjét, mert a bags betegesen féltékeny volt, és szerelmes az ölésbe.

– A mongolok nem engedik a kelet-nyugat közti kereskedést, de a messze északról érkező Hanza-kereskedőket nem bántják, mint ahogy a délről érkező arabokat sem! A hanzások a nagy, észak felől érkező folyókat hajózzák végig, és mindennel kereskednek, amit el lehet képzelni, mert a folyón a bárkák bármekkora terhet is könnyedén elszállítanak. Kifaggattam Rosztyiszlav nagyúr kíséretét, tudom, milyen árut kell magunkkal vinni…

– …amit hol is szerzünk be? – kérdezte Else.

– Pesten, Esztergomban, útközben… ahol lehet. A kordéinkat lecseréljük halicsi készítésűre…

– Nem beszéljük a nyelvet! – szólt közbe az eddig csak hallgató Lados.

– Dehogynem! A Hanza-városokban németül szólnak egymáshoz, én, Else és te, Lados elfogadható hanzások leszünk! Teveli is jól beszéli, vagyis jobban, mint én meg Lados. A nyakunkba varrt orosz, Feliksz, és a király embere, János is értik a németet. Oroszul kell tanulnotok, én megértetem magam, bár azt beszélhetjük hibásan is.

– De a fegyveres kísérők nem, ők csak magyarul tudnak!

– …és mordvinul! Az Orosz Fejedelemségek vagy Halics területén lehetnek mordvin menekültek, majd azt mondjuk, hogy onnan béreltünk harcosokat. A fiatalokra is ragadt annyi az itthoni beszélgetések során, amennyi elég alapnak. A mordvinok majd oktatják őket, és a fiatal harcosok szavaira amúgy se kíváncsi senki. Az igazi mordvinok észre fogják venni a hamisságot ugyanúgy, mint a Hanza-városiak a mi más kiejtésünket, de kis szerencsével túlélhetjük! Ahol pedig kevés a szerencse, majd kitalálunk valamit.

Feliksz és János szívesen részt vettek volna a falubeliek megbeszélésén, de Levente féltucatnyi íjásza kíséretében egy faluszéli kamrába zárták őket.

– Tudom – magyarázta széles mosoly kíséretében Levente –, hogy nektek mindenről be kell számolni uratoknak, és ez így van jól! Én és a barátaim itt a faluban megbeszéljük, mit kell tennünk. Na mármost, ez nem fog menni vita nélkül, és ha valamelyik barátomnak ellenvéleménye van, ezt Rosztyiszlav úr rossz néven veheti. A barátaim nem ostoba emberek, ezt ők is tudják, ezért beszéd helyett befogják a pofájukat! Nem figyelmeztetnek a veszélyekre, rám hagyják az ostobaságaimat, és én ezért meg fogok halni… amit azonban nem akarok. Egyszerűbb nekem, ha titeket elrekesztelek…

– Jelenteni fogom az uramnak! – vágott közbe a termetes szőke férfi, Feliksz.

– Sajnos, nekem is kötelességem! – tette hozzá bocsánatkérő mosollyal János is.

– …elrekesztelek, de az is lehet, hogy te, Feliksz – mutatott rá Levente az oroszra –, belefulladsz a mocsárba, téged pedig, kedves Jánosom, agyontapos a falu híres csődöre, mert megtapogattad élete értelmét, azt, amit a lába között lógat. Értsük meg egymást, emberek! Addig éltek, amíg úgy hiszem, hogy nem keltitek rossz híremet a hercegnél és legfőbb urunknál! Értjük egymást, vagy kezdjem a vízbe fojtást?

Mindkét férfi bólintott, és Levente még hozzátette:

– Akkor vehettek részt a tanácskozásokon, ha megbízom bennetek, és nekem ehhez nagyon sok időre van szükségem. Hozzátenném még, hogyha adott időn belül nem nyeritek el a bizalmamat, meghaltok! – beszéd közben szívélyesen mosolygott, a két férfi azonban mégis megborzongott. Mindkettőben felderengett a figyelmeztetés, amit mindkét főrangú hasonlóan fogalmazott meg:

– Ne tévesszen meg titeket Levente kedves arca, jó emberem, életveszélyes az ellenségeimre… és akit annak vél! Járjatok a kedvében, és igyekezzetek túlélni a küldetéseteket!

Két héttel később már a Kárpátok ormai között lovagoltak. Három, szegényesen megtöltött taligájuk volt, és ez kevés a majd’ másfél tucatnyi lovas kísérőhöz, de ekkor találkoztak a másik karavánnal. Hat, magasra pakolt taliga, németesen idegen ruhák. Levente agyában egy pillanat alatt megszületett a terv:

– Megállunk beszélgetni velük, és kiraboljuk őket! – súgta Kerecsének. – Emberhalál ne essen… ha lehet! – tette még hozzá. A mordvin komoran bólintott. Levente néhány pillanat alatt leereszkedően barátkozó nemessé változott, a derekára míves kard került, fejére prémes süveg, a vállán panyókára vetett díszes, ezüstgombos mente. Kevély biccentéssel üdvözölte a szembejövőket. Tucatnyi karavánőr kíséretében négy fiatal kereskedő vette le a fejfedőjét, és üdvözölte meghajolva a magyar nemest.

– Hová, hová, így megpakolva?

– Északnémet kereskedők vagyunk, uram…

– A híres Hanza-városokból?

– Mondhatni, nagyúr. Majdnem eltaláltad, mert a közelükből jövünk! Csak mi nem az orosz, hanem lengyel folyók hátán ereszkedtünk le, és nyugat felől vágtunk át Halicson! Benézünk a magyarok országába, és fordulunk is vissza, mert az árunk inkább Halicsba való! A dicső, ám jól ellátott magyaroknál nem tudunk olyan haszonra szert tenni… – Levente kardlappal csapott le, de előtte intett Kerecsének, és a karaván vérveszteség nélkül a hatalmukba került.

– Az embereket szigorú őrizetben tartani, a német kereskedők minden ruháját elszedni! Az árunkat pakoljátok át, és alaposan kutassátok át a rakományukat. A zsákokból mindent kiönteni. Lehetnek eldugott értékek, de ami fontosabb, felismerhetik a zsákjukat valahol Halicsban, mert volt rajta egy vérfolt, és ha a tartalma is ugyanaz, megkérdik, hogy került a csinos fiatalemberektől olyan zsörtölődő vénember kezébe, mint amilyen te is vagy, barátom! – magyarázta Kerecsének.

– Mi a terved? Mit csinálunk?

– Szedjetek ki minden olyan árut, amit felismerhetnek, és amiket nem lehet eladni Halicsban. Nem érdekes, mennyire értékes, mert hagynunk kell nekik annyit, hogy boldoguljanak!

– Ha elvágjuk a torkukat, nincs gondjuk a vagyonnal! – szólt oda Teveli, aki egész életében zsoldos volt, és nem sokra becsülte a kereskedőket.

– Annak nyoma van, és Béla urunk nem fog megvédeni. No, meg nem akarnék ártatlan embert ölni! Jobb, ha az én tervemet követjük! Elmegyek a legközelebbi nemesi házba, várba, és…

Béla király ingerülten fogadta az alázatosan hajlongó nemesurat, akinek öltözéke sejtette, hogy nem az ország nagyjainak egyike, majd fáradt intéssel jelezte, hogy beszélhet.

– Néhány hete beállított hozzám uram egyik serviense. Egy érmével igazolta magát, ami állítólag olyan, mint a legújabb aranypénz, csak jóval nagyobb…

– Milyen néven igazolta magát?

– Zoltafia Levente, a Jenő nemzetségből!

– Kemény arcú bajszos férfi?

– Hát, voltak valami legénytollak az orra alatt, és jut eszembe, sebhelyes az arca!

– Rendben van, az én bizalmas emberem… hacsak nem csinált valami nagy disznóságot! – tette hozzá halkan, hogy a kérelmező ne értse. – Folytasd szaporán, fogalmazz tömören, lényegre törően! Királyodnak se ideje, se türelme!

– Azt parancsolta a megbízottad, aki azt is említette, hogy a Kánokkal is rokon… – a férfi bizonytalanul nézett a királyra, és megnyugodott, amikor az elmosolyodott, majd bólintott. – Hála a mennyekben lakozóknak, hogy igaz! Megmondom őszintén, uram, ha nem hivatkozik a nagy hatalmú rokonokra, nem teljesítem a parancsát, ami meglehetősen furcsa volt!

– Tömören, célratörően!

– Tucatnyi fegyvertelen karavánőrt és négy kereskedőt kellett idekísérnem, valamint három magasra pakolt taligát, és átadnom az üzenetet, amit alaposan az eszembe véstem: A kereskedőket telepítsd le Buda városában, uram, és addig ne engedd távozni őket, amíg nem jelentkezem. Sok értéküktől voltam kénytelen megfosztani őket, cserébe adj nekik kiváltságot, előjogot, hogy visszaszerezhessék elkobzott vagyonukat. Értesd meg velük, hogy minden kedvezményüket elvesztik, ha egy szót is elmesélnek a velük történtekből! Az őröket sorozd be a katonáid közé, ha méltóak rá, vagy vitesd őket messzire, hogy panaszuk ne találjon értő fülekre.

– Mit csinált az emberem a kereskedőkkel?

– Elvette az árujuk egy részét, a ruhájukat, és ugyanezt mondta el nekik, amit én neked, uram! Ha csendben maradnak, jó soruk lesz, ha beszélnek… – a férfi elhúzta a tenyerét a torka előtt.

– Neked mit ígért az emberem?

– Kicsi lánykám eladósorba került, de hozománya kevés! Ha az udvarban alkalmazni tudnád, uram…

– Királyném majd a szárnyai alá veszi, szereti kiházasítani a lányokat, ha kedvesek és szépek!

– Az én Annusom az, ha hallanád, hogy ének…

– Van még kérés?

– A felnőtt fiam testőr szeretne lenni, a kisebbik apród valami fényes lovag mellett!

– A testőrséget ki kell érdemelni, de ha nem is sikerül neki, jó beosztása lesz! Fényes lovagokban nincs hiány, találok egyet a fiadnak! Fogadd királyod köszönetét – állt föl Béla a székéről –, és megtartalak emlékezetemben! Kiválóan feltaláltad magad, komoly szolgálatot tettél, azonban erről neked is hallgatnod kell!

– Természetesen, uram! – válaszolta a kisnemes, akinek élete álma valósult meg, és elégedetten nyugtázta, jól döntött, hogy nem ölte meg és földelte el azt a Levente nevűt… bár az első gondolata az volt.

Rablók

Négyen kísérték a karavánt. Apró emberek kis termetű lovakon, alaposan felfegyverkezve. Figyelmesek, éberek, ám a ligetes, dimbes-dombos környék ellenfeleiknek kedvezett. Harminc-negyven lovas és gyalogos bukkant elő a dombok takarásából, emelkedett föl a mélyedésekből. Rongyos, ám jól felfegyverzett férfiak, akik ordítva vágtattak a négy lovas felé. Ügyetlenül kilőtt nyílvesszők szálltak feléjük és harsány átokszavak, mindkettő hatástalanul. Egy mongol volt közöttük, a tizedesük, Ocsirbat, két úz, egy mordvin. Ocsirbat egy pillanat alatt fölmérte, honnan jönnek kevesebben, majd nyugodt hangon megszólalt:

– Arra! – mutatott állával a rés felé. – Megfigyelni a létszámot, a fegyvereket! Aki túléli, pontosan jelentsen, ne hozzon szégyent a csapatra a habogásával!

Vágtában indultak a rés felé, és már messziről sikeresen lőtték az ellenséget. Két lovas is lehanyatlott, többen megsebesültek, biztatóan ritkultak a szembejövők, amikor közvetlenül mellettük hat-nyolc férfi emelkedett föl eddigi rejtekéből, és dárdazápor indult meg feléjük. Az egyik úz lezuhant a lováról, törzsbelije egy pillanat habozás után megfordította a sajátját, és visszafelé vágtatott.

– Fordulj meg, vagy meghalsz! – ordította a vezér, de nem várta meg, meggondolja-e magát, szavaival egy időben már lőtt is hátulról a gerincébe. Nem kedvelte a másikat, és örült, hogy megölheti. A mongol haditörvény embertelenül szigorú: A harcban meghalni lehet, visszavonulni csak parancsra. Ha rajának bármelyik tagja elmenekül, meg kell ölnie. Bosszankodott ugyan, hogy csak ketten maradtak, de kiváló harcos volt, alig öt-hat gyáván toporgó rablót látott maga előtt, és úgy gondolta, ennyivel elbír két íjász még akkor is, ha az egyik gyerekember még. Elvágtattak a dárdavetők mellett, mindketten sértetlenül túlélték. Ocsirbat lova a combjába kapott egy dárdát, de az szerencsére kifordult a sebből. Vágta közben folyamatosan nyilaztak, még két rabló fordult le a hátasáról, és egy könnyebben megsebesült. Elgyávulva engedtek utat a két támadónak, pedig vezérük messziről üvöltött feléjük:

– Ne engedd menekülni, marha polovec! Ránk hozza a többi ragyás pofájút, oszt megdöglünk!

A támadók hátasai pihentek voltak, a menekülők lovaiban az egész napos út fáradtsága. Ráadásul Ocsirbat állatát egyre jobban lelassította sérülése. A mongol kötelességérzete azt súgta, hogy a fiatal, feleolyan súlyú legény a saját lován messzebbre jut, mint ő, de élni akart.

Gyerek még, nem tudná rendesen elmondani, mit látott, meg amúgy is eltévedne, csapdába ejtenék, biztosabb, ha én megyek! Én vagyok az arbanu daruga, a tized vezetője, az én dolgom, hogy beszámoljak a történtekről! – hitegette magát, és odaszólt a legénykének.

– Gyere mellém! Lovat cserélünk! – miközben ezt mondta, már ugrott is a másik mögé. Kecaj, a fiatal mordvin engedelmesen húzódott odébb lova nyergében, és a fegyelmezetten mellettük vágtató, sebesült ló felé vetődött. Az egy kisebb gödröt került ki közben, ezért a mordvin ugrása pontatlannak látszott.

Ügyetlen, nem életrevaló! Jól döntöttem! – gondolta a mongol magabiztosan, minden bűntudata elmúlt, majd kiadta a parancsot.

– Aztán ne vallj szégyent nekem, szedd össze magad! Könnyebb vagy, mint én, téged bizton elbír a lovam! Itt van még két tucat vessző! – dobta át a tartalék tegezét az ifjúnak. – Lőj, mint egy mongol, oszt ha már eleget öltél, húzódjál a bozótos felé! – intett a távolban sötétlő bokrok irányába. – Mintha víz csillant vón ottan! Ha folyó van arrafele, oszt el is éred, megmenekülhetsz! Ha nem, odafönt találkozunk, bagatur leszel, mi meg büszkék rád, induljál!

A fiatal mordvin engedelmesen visszafordult a nyeregben, és lőni kezdte az üldözőket. Szerencséjére a nap felé menekült, és az elvakított rablók nem is tudták, mi végzett velük. Két halott, ugyanannyi sebesült után már majdnem mindenki őt üldözte. Ocsirbat lassan eltűnt a messzeségben, négy üldözője kedvetlenül lassított és fordult vissza, a fiatal mordvin pedig sikeresen elérte a megáradt folyót. Sikeresen, de ekkor már háromszor is eltalálták, könnyebb sérülést okozva. A szélső bokroknál leugrott a lóról, ekkor döfte át combját egy szakállas hegyű vessző. Eddigi önfegyelme cserben hagyta, ordítva, átkozódva vonszolta magát a víz felé.

– Dögölj meg, Ocsirbat! Túlélem és megkereslek! Elvágom a torkod, és te hang nélkül fogod tűrni a fájdalmat, mert hős vagy! Csak akkor fogsz ordítani, ha lepisállak, barom mongol! Dögölj meg a fajtáddal együtt! – Vízbe vetette magát, mert szerencséjére úszni is tudott, hatalmas csapásokkal a sodrásba ért, és alábukott, amikor az üldözői a partra értek.

A karaván harminc emberből állt, ebből hárman élték túl a támadást. Egy fiatal anya, aki gyermekével el tudott bújni egy ponyva alatt, és a karaván vezetője, akit halottnak hittek véres fejsebe miatt. Grigorij, a rablóvezér tudta, hogy kevés ideje van. A zsákmányt számos málhás lovára pakoltatta, és egész éjjel menekült. A mongol lovasszázad, bár mindenkinek két váltáslova volt, beosztotta az erejét, és csak másnap délben fogták körül a menekülőket.

– Batu, a Tündöklő nevében beszélek! – ordította Majdar dzsagun3, a század vezetője. – Mérhetetlen szerencsétek van, mert a fényességes dzsihangir4 harcosokat keres. A zsákmányból nem részesedtek, de aki egy évig kibírja, kegyelmet kap! Harcoltok és meghaltok, vagy a Tündöklő katonái lesztek? – Mindenki letérdelt, és előrenyújtott karokkal, a homlokát a földre szorítva behódolt.

Majdar munkája a rend fenntartása volt az uruszoktól nemrég megszerzett területen. Egyszerű dzsagunként már olyan beosztásban dolgozott, ami sejtette az ezredessé való kinevezését, és ettől valósággal szárnyakat kapott. Nála ez azt jelentette, hogy a kákán is csomót keresett, a végtelenségig gyanakvóvá vált, és kémeket sejtett minden kereskedőben. Tudta, azért osztották ide, hogy bizonyíthasson, és elégedetten nyugtázta, hogy titkos segítője betartja ígéretét. Neki köszönhetően minden ellenséges tevékenységről tudott, ami a területén történt. Volt, amikor korábban, mint ahogy elkövették. Amikor a tizedes meghozta a hírt a rablásról, már azt is eltervezte, hogy mit fog tenni Grigorijjal és az embereivel. Biztos volt abban, hogy a rablók megénekeltetése tetszeni fog feljebbvalóinak, és rövid időn belül megvalósul régi álma.

Olyan kegyetlenséggel kell végeznem velük, hogy rettegjék a nevem, és amint a hír elér a tümetu-in nojonhoz, megkaphatom az áhított ezredesi rangot, mingganu nojon5 leszek, ezrek ura!

– Első feladatként kiválasztjuk a legerősebbeket – folytatta Majdar –, mert a Tündöklő nem kedveli a gyengéket! Egyforma súlyú terheket kaptok, és visszamegyünk a támadás helyére! Aki nem bírja elvinni odáig, meghal! – Kegyesen intett katonáinak, akik röhögve felmálházták a hátrakötött kezű, hajdani rablókat. Megindult a menet, a könnyített terheket hordó lovak vidáman, a terhet cipelő férfiak komoran lépegettek. Ez utóbbiak hitték is meg nem is a harcos életet, de egyelőre még éltek. A tehercipelést megkönnyítendő korbácsos katonák ütötték a foglyokat. A gonoszabbak, és ebből volt a több, a lábukat verték véresre. Aki kedvére való lábbelit talált közülük, az elvette, és a kárvallott mezítláb gyalogolt tovább. Ezek közül ketten egy idő után nem bírtak tovább menni. Az agyagos, kemény föld összetörte, felhasogatta a talpukat, jajgatva kérték a dzsagun kegyelmét.

– Nem bírtok gyalogolni, nem vagytok a Tündöklő harcosai! – köpte le a katona a földön fetrengőket. Intésére mindkét férfit leszorították a földre, és Majdar hosszában felhasította a hasukat hatalmas mongol szablyájával. – Amíg éltek, ordítsátok messze hangzóan, hogy így jár, aki a Tündöklő országában rabol!

Új kedvence, Ocsirbat a szablyája fokával lesújtott mindkét férfi lábszárára, és eltörte a sípcsontjukat.

– Nehogy elkóboroljatok éneklés közben! – jegyezte meg sunyi nevetéssel, és elégedetten látta századosa helyeslő biccentését.

Estig még ketten estek össze, ítéletük ugyanaz volt, mint az első kettőnek. Ekkor már minden rabló tudta, hogy a halálba mennek, ám nem maradt bátorságuk szökést megkísérelni. A támadás helyére visszaérve a dzsagun a menet végén vonszolódó rabló felé mutatott.

– Aki az utolsó, az nem érdemli meg, hogy a kánt szolgálja, inkább énekelj te is! – Miután a málhát leszedték róla, a gerincét törték a rablónak.

– Elheverészel itt, amíg a keselyűk ki nem kezdenek – mondta nevetve a dzsagun –, és elmeséled az erre járóknak, mi történt veled!

Gondosan átkutatták a környéket, megtalálták a túlélőket, lemálházták a rablókat, megpakolták a kordékat, újra befogva eléjük a lovakat, öszvéreket. Amikor a karaván útra kész volt, a dzsagun a kezükön kívül a rablók lábát is megbéklyózta úgy, hogy csak aprókat tudjanak lépni, és harsányan ordította:

– Még egy erőpróba, kiválogatjuk a jókból a legkülönbeket! Versenyfutás a városig! Az utolsók meghalnak, a legerősebbek katonák lesznek, ígérem! Kitartás, emberek, adjon erőt nektek a biztos jövő, a leendő gazdagság. Csak az a fontos, hogy ne legyetek az utolsók!

A rabok kétségbeesetten rohantak, vagy inkább botladoztak előre. Nem hitték ugyan a dzsagun szavait, de az ember amíg él, remél. Néhányan föladták, és futás helyett lerogytak a földre. Őket talpra korbácsolták, kínozták, és addig kellett menniük, amíg hallótávolságnyira nem értek a gerinctöröttől. Itt a dzsagun újabb kínhalált ötölt ki az utolsónak, majd túlordította a jajszavakat.

– A kán kegyelmes, még napokig élhetsz, foghatsz magadnak keselyűt enni, ihatod a vérét, de egymást is megzabálhatjátok, ha visszakúszol a társadhoz. Aki túléli, jelentkezzen nálam a városban, és katona lesz! Ígérem! Mutassátok meg az erre járóknak, hogy jár, aki a Tündöklő birodalmában rabolni akar!

A számtalan halált látott katonák nem sokat törődtek a haldoklókkal, a jajgatással. Elrettentő példát kellett mutatni, vezetőjüknek kiváló ötletei voltak, bár kissé sokáig tartott, amíg egyesével végeznek a rablókkal, gondolták többen. Valamennyire azonban kárpótolta őket a rablók hiszékenysége, amin sokat nevettek, és fogadásokat kötöttek, ki lesz az utolsó túlélő.

Természetesen senkit sem hagytak életben, és majdnem a városig megtelt az út széle haldokló, jajgató emberekkel, csak a vezért, Grigorijt kímélte meg Majdar szeszélye.

Egy éjszakát még a szabadban aludtak, gondosan ügyelve közben a foglyokra. Magukkal vitték a városba a sebesült kereskedőt és a túlélő anyát gyermekével, vele a karaván összes értékét, amit a százados átadott az ottani kereskedőknek. Miután mindent leltárba vettek, szerényen megjegyezte:

– Semmit sem tartottam meg belőle, a Tündöklő ki is végezne, ha megtenném, de ajándékot elfogadhatok, hogy legközelebb is kedvem legyen ennyit izzadni az árutokért! Aranyban kérem, hogy ne kelljen bajlódnom az eladással!

Grigorij vezér kezét-lábát a karavánszeráj előtt földbe vert cövekekhez kötöztette, és különleges gondossággal szintén felvágatta a hasát. Vigyázott arra, hogy a beleket meg ne sértse, mert nem akart gyors halált a férfinak. Megtiltotta, hogy bárki hozzáérjen, megölni sem engedte, még a kutyáktól is megvédette. Három napig élt még a szívós férfi, és szenvedése láttán a környék összes rossz embere az eszébe véshette: Batu tartományában nem érdemes rabolni.

A történtek előtt egy évvel kereste föl a dzsagunt az orosz előkelő. Idősebb ember volt, fehér szakállú, tekintélyes külsejű. Aranyszálakkal átszőtt, bordószín, ujjatlan, prémes köpenyt viselt aranyozott sujtásokkal, alatta bonyolult mintázatú brokátköntös, fején magas, felül kiszélesedő orosz süveg. Sokáig kerülgette Majdart, minden alkalmat megragadva, hogy lekenyerezze. Ékköves karddal ajándékozta meg, amikor felgyógyult egy ártalmatlan megfázásból. Lovat vezettek a karámjába gazdagon díszített lószerszámmal, amikor az övé lesántult. A dzsagun gyanakvó ember volt, tudta, hogy mindennek oka van, és egyenesen rá is kérdezett:

– Nem értem, mit akarsz tőlem, miért ez a rengeteg ajándék? Nincs nekem annyi hatalmam, hogy viszonozhassam neked, knyáz!

A nagy hatalmú előkelő sokáig hímezett-hámozott, semmitmondó válaszokat adott, miközben folytatta az ajándékozást. Majdar megvesztegette az orosz embereit, hogy kiderítse a szándékát, de semmit sem tudott meg. Annyira zavarta a dolog, hogy elrabolta az ajándékozó egyik bizalmas szolgáját, és addig kínoztatta, amíg az mindent elmondott, amit kérdeztek tőle, viszont ebből sem derült ki, mit akar tőle. Egy alkalommal aztán meghívta az oroszt, mindenkit kiküldött a sátrából, és szélesen mosolyogva bejelentette:

– Holnap indul a futár, viszi a jelentésem Csulún nojonnak, amelyben jelentem a viselkedésed, és tanácsot kérek tőle, mit tegyek. Sajnálom, hogy elveszítem az ajándékaidat, ezek nagy részét át kell adnom a nojonnak, de nem engedhetem meg, hogy más jelentse gyanús viselkedésedet. Utolsó lehetőséged, knyáz, hogy elmondd a szándékaidat!

– Elmondom, ha annyira akarod, daruga – válaszolta szintén mosolyogva az orosz nagyúr. – A barátságom az, amit annyira kínálgatok neked! Most nincs hatalmad és szívesen látsz engem! Ha mingganu nojon leszel, ezredparancsnok, az oroszok és a mongolok határterületének a vezetője, ezek az ajándékok nem tűnnének bőségesnek. Akkor azonban már figyelni fognak téged Batiga emberei, mert te is a hatalmasok közé tartozol, és ha ajándékot fogadsz el tőlem, tudni akarják: vajon mit adsz cserébe? Ha azonban ezt az ajándékot dzsagunként kapod most, amikor minggan leszel, emlékezni fogsz rám és segítesz néhány jelentéktelen dologban!

– Ezek szép szavak, knyáz, és tudom, hogy nagy úr vagy a saját hazádban, de a Tündöklő birodalmában semmit sem ér a hatalmad! Nem tehetsz engem mingganná.

Az orosz herceg nevetett.

– Valóban nincs hatalmam hozzá, de segíthetek abban, hogy olyan szolgálatot tehess a birodalomnak, hogy jutalmul ezredessé nevezzenek ki!

Majdar mosolygott.

– Kíváncsivá teszel, fejedelem, hogyan érheted el mindezt! Ha az én uraimat akarod megvesztegetni, a tümenek nojonjait, ráfizetsz, mert őket a Tündöklő ezer szemmel figyeli. Hallgatlak!

– Hozzájuk valóban nem érek fel, de azt megtehetem, hogy ők felfigyeljenek rád és megjutalmazzanak! Ellenségeket teremtek neked, dzsagun! Rablóbandákat, akiket elfoghatsz és megbüntetsz. Elégedetlenkedő, szervezkedő városlakókat, akiket engedelmességre kényszeríthetsz! Kereskedőket, akik megvesztegetik ellenfeleidet, amit te le fogsz leplezni, és diadalmaskodni fogsz felettük. Te leszel a határvidék ura, és miután ez sikerül, kérek egy apró, bár nekem fontos szívességet!

– Legyen, ahogy akarod – válaszolta rövid gondolkodás után Majdar –, de tudd meg, hogy csapdába nem fogsz csalni! Segítek neked, amíg nem veszélyeztetem a biztonságomat, és örökké gyanakodni fogok rád, bármilyen nagy úr is legyél a hazádban! Sohasem fordulok a Tündöklő ellen, és nem teszek olyat, amivel helyzetemet gyengíthetem, de ezen kívül mindenben segítelek, amiben lehet!

Nagy szerencséd lesz, ha olyat kérsz, amit megteszek neked, orosz uraság! Ha minngan leszek, nem lesz hatalmad fölöttem, és én nem fogadok el semmit sem tőled, nehogy elveszítsem uram bizalmát! Okos embernek látszol, tudnod kell, hogy így fogok tenni, mégis rám költöd ezt a sok aranyat! Tehát olyan terved van, olyat fogsz kérni, amit megtehetek!

– Ezután nem találkozunk személyesen – búcsúzott az orosz előkelő mosolyogva. – Nehézkes lenne megszervezni, és értelme sincs. Tudod, amit tudnod kell, a rablókat és a lázongókat figyelő kémeim majd jelentkeznek. A legtöbbször olyan ember fog érkezni, akinek semmi köze a dolgaimhoz. Keresünk egy senkit, akinek errefelé van dolga, néhány ezüsttért megtanulja, amit üzenünk neked, tehát ne faggasd, mert semmiről sem tud. Van lehetőségünk a dzsamhálózat futárjait is igénybe venni. Sokba kerül, de gyors, és lesznek olyan hírek is, melyekre azonnal válaszolnod kell! Szabad megkérdeznem egy tisztelt nőrokonod nevét? Az ő egészsége felől fog híreket hozni a küldönc… vagyis azzal fogja kezdeni!

– Van egy húgom, Hulan a neve.

– Köszönöm! A hírnök első szavai ezek lesznek: Hulan húgod üdvözletét küldi… hol lakik?

– Valami Jutomir nevű porfészekben.

– Akkor még egyszer: Hulan húgod üdvözletét küldi, és üzeni, hogy már nem fáj a lába. Ezután következik a valódi hír.

Majdar dzsagun és Ocsirbat hamar rájöttek, hogy egymásnak teremtette őket az Isten.

Ocsirbat olyan embernek tűnt számára, aki sokat tesz azért, hogy előbbre jusson. Az arban hajlamos volt nagy szavakat pufogtatni hűségről, kötelességről, önfeláldozásról, de Majdar hamar rájött, hogy egyszerűen előbbre akar jutni, és kevés dolog van a világon, amit nem hajlandó megtenni a boldogulásáért.

– Kecaj önfeláldozó, fiatal hős volt – áradozott a felettesének, amikor beszámolt neki az eseményekről. – Amikor látta, hogy a lovam megsebesült, önként átadta az övét, oszt ezt kiáltotta:

„Te méltóbb vagy nálam a Tündöklő szolgálatjára, meg jobban is tudsz beszé’ni! Én csak belezavaronnék, oszt elfelejteném a legfontosabbakat. Nekem elég, ha meghalhatok a kánért.”

– Ha ilyen dicséretesen bátor volt az ifjú, miért nem beszéltél róla azonnal? Miért vártad meg, hogy a mordvinjaim felismerjék a lovát, és tőlem kérdezzék meg, hol van a törzsbelijük?

– Zavarba jöttem a nagy áldozattó’, nagyúr! – Ocsirbat a nyeregben próbált mélyen meghajolni, hogy jelezze tiszteletét a századosnak. – Ő se nem kérte vón, hogy dicsérjék, mer’ igazi szerény ember volt!

Hm, ez egy hazug disznó, bár nagyon szolgálatkész. Talán hasznát veszem, meglátjuk! – gondolta a százados, és ennyit mondott:

– Átgondolom, amit mondtál, és meghozom a döntést. Nem kapsz tizedet, amíg nem bizonyítottál, hisz elvesztetted a rád bízott embereket!

Ha magyarázkodni fog, nem az emberem, ha befogja a pofáját, talán!

Ocsirbat leszegte a fejét és nem szólalt meg. Nem azért, mert igazat adott a dzsagunnak, hanem mert rájött, mit vár el tőle a felettese. Tudta, hogy a százados figyeli, mit tesz, és elsőként jött rá, mit tervez a foglyokkal. Kiválóan kezelte hosszú, fonott korbácsát, néhány szál drótot font a végébe, így az késpengeként hasított. Amikor az összehasogatott lábuk ellenére is tovább vonszolták magukat a rabok, ő találta ki a lábbelik elvételét, majd a lábtörést. Estére, amikor letáboroztak, a dzsagun magához rendelte:

– Személyesen kívánom ellenőrizni a túlélő asszonyt, mennyi kárt tettek benne a rablók, és te fogsz ebben segíteni. A legfontosabb, hogy ne zavarjuk meg a katonák pihenését! Elég érthető, amit mondok, vagy magyarázzam még?

– Mindent értek, nagyúr! – hajolt meg mélyen és tisztelettudóan Ocsirbat, aki ideges volt, vajon jól érti-e vezetőjét. Amikor beléptek az elkülönített sátorba, amit Majdar két vakhűségű embere őrzött, és a százados lehúzta a nőről a takarót, megnyugodott, tette a dolgát. Kést feszített a gyerek álla alá, amíg a százados a kedvét töltötte az asszonyon. Majdarnak nem tetszett az igénytelen külsejű asszony, de az annyira félt, hogy megkívánta, mert élvezetét lelte a rettegés látványában. A kislánnyal nem tett semmit, megkímélte, mert amúgy gyerekszerető ember volt. Amikor Ocsirbat a nőre pillantva jelbeszéddel kérdezte, hogy neki is szabad-e, felháborodásában magyarázat nélkül hasba rúgta, és ebből Ocsirbat megértette, hogy még alacsony rangban szolgálja urát.

Egyszer majd megosztod velem, meglásd! – gondolta. – Ocsirbat türelmes ember, odafigyel mindenre, és sohasem felejt! Lesz idő, amikor én eszek először, és te, nagyúr, meg fogod köszönni, hogy megeheted a maradékomat!

– Bocsánat, bagatur! – motyogta közben hajlongva. – Nem is tudom, honnan vettem a bátorságot. Bocsásd meg nekem, bocsásd meg, és tarts meg kegyeidben!

Másnap reggel új tizedet kapott.

Harc

Az árumennyiség még mindig kevés volt ennyi fegyvereshez, de Else és Lados kereskedőtehetsége hamar feltöltötte a kordékat. Errefelé, a városoktól távol, hatalmas erdőkben is éltek emberek, akik évente egyszer-kétszer jutottak el az ottani kereskedők közelébe, és akkor sem tudták mivel odavinni a kisebb értékű viaszt, mézet, füstölt húsokat. Kevés volt a lepénynek való búza meg köles. Vadhússal, mézzel fizettek érte, aminek viszont a fátlan pusztákon volt nagy értéke. A kemény teleken sűrű bundát növesztettek a rókák, nyestek, ezeket gyakran csapták agyon a gazdák, amikor a kamrát fosztogatták. A bőrüket lerántották, unaloműzésként tisztára kaparták, besózták, és meg is gyúrogatták, hogy puha maradjon. Kettőt, hármat is adtak egy csupor mézért, tucat acéltűért vagy erős pengéjű késért. Ez utóbbiért hat rókaprémet vagy négy nyestet követelt Else asszony. Lados pálinkával, borral kínálta alku közben az eladókat, az asszonyokat színes kendőkkel csábította el, hamar megtöltötték a taligákat. Nagyobb haszonra a bojároktól számíthattak volna, ezeket azonban gondosan elkerülték, amíg álcájuk megbízhatóbbá nem válik. Eleinte csak Feliksz beszélt, de mindhárom vezetőnek remek nyelvérzéke volt, és kezdték magukat oroszul is megértetni. A fiatal harcosok egymás közt csak mordvinul beszéltek, a vezetők oroszul. Mindannyian szépen haladtak a nyelvekkel, mire belebotlottak Danyiil kíséretébe. Lados külseje is németesedett, magyaros varkocsai ekkorra már eltűntek, amit a kocsmáros meglehetősen sajnált, de hamar megvigasztalta magát, mert a kereskedés volt az élete.

– Nagyszerű alkalom lett volna csatlakozni hozzájuk, és eljutni Batuhoz! – sóhajtott Kerecse.

– Nem értitek az orosz lelket – Feliksz széles arcán rosszalló fintor ült. – Ostobán szóltatok, bizalmaskodva! Nagyobb tisztelettel kellett volna beszélnetek, nem olyan fennhéjázóan, mint Levente tette…

– Feliksz, de inkább használjuk a német nevedet, a Félixet, te tanácsadó vagy, és illetlen leostobáznod az uradat! – Levente mosolygott ugyan, aki azonban kicsit is ismerte, érezte rajta a dühöt. Kerecse jól ismerte barátját, és kissé közelebb lépett, hogy ha erőszakra kerülne sor, lefoghassa az oroszt.

– Az én uram Rosztyiszlav Mihajlovics, én az ő arca vagyok ezen a küldetésen! Aki engem megsért, az a király vejét sérti meg! – válaszolta fennhéjázva az orosz.

– Acsád! – intett a mordvinnak Levente. – Kísérd a herceg arcát a méltó helyére, a karaván mögé, hogy a magába szívott por megtisztítsa az elméjét!

A hatalmas termetű mordvin gúnyosan meghajolt az orosz előtt, és mutatta az utat a karaván végi porfelhő felé. Amikor az orosz pár lépést már megtett, hatalmasat taszított rajta, majd ijedt hangon, öregasszonyosan sipítozva károgta:

– Jaj, bocsáss meg, én jó uram, véletlenség volt, lábam összeakadt a tisztelettől, és…

Az orosz olyan gyorsan ütött, hogy Acsád, aki pedig számított rá, nem tudott elhajolni. Birkózó volt, nem ököllel válaszolt, hanem ölre kapta a másikat, és messze hajította. Arca vérzett a jól sikerült ütéstől, mégis vigyorgott:

– Amikor csak akarod, testvér, de most kérlek, menj hátra, ahogy vezetőnk parancsolta, vagy megkötözve, a nyakadon kötéllel fogsz baktatni! Nekem mindegy, de dönts hamar, ne tartsd föl a menetet! – mutatott a karaván megtorpanó taligáira.

Az orosz feltápászkodott, kényelmesen leverte magáról a port és hátraballagott.

– A nagyságos fejedelem nem áll össze szaros kereskedőkkel! – Levente hangja egyszerre volt rosszkedvű és bizakodó. – Maradjunk a nyomukban, menjünk olyan gyorsan, ahogy csak lehet! Fogjunk be több lovat a…

– Mit érünk vele? – értetlenkedett az időközben odakeveredő Lados.

– Fiatal vagyok, de azt megtanultam rövid életem során, hogy mindig történhet valami!

– Csodára vársz?

– Olyasmire is, de elég valami alkalom, amit kihasználhatunk! Kövessük, figyeljünk és reménykedjünk, hogy felismerjük a lehetőséget!

Látótávolságban követték a fejedelmi követséget, és rendszeresen felküldték Vankót, a hegyi szöcskét valami fára, hogy pontosan figyelje meg, mi történik. Négy nappal a találkozás után a kölyök izgatottan hadarta egy óriási nyárfa tetejéről:

– Fegyvereseket látok lesben állni! Jó sokan vannak, meg fogják támadni a fejedelmet, ha nem lépünk közbe!

– Miért lépnénk? – kérdezte Kerecse. – Büdös kereskedő nem segíthet neki, még a végén megharagszik ránk… Levente, mit tegyünk?

A fiatal vezér egy pillanatig gondolkodott, majd megkérdezte Vankót.

– Mennyire sokan vannak?

– Mit lehet erre mondani, ha csak tízig ismerem a számokat? – kérdezett vissza a legény.

– Hányszor tízet látsz, te okos?

– Húha… hát vagy… ötször… tízszer tízet! Bujkálnak a fák között, eltűnnek, előjönnek, közelebb kéne menni!

– Mássz le, indulunk! – kiabálta Levente. – Vágta, amíg közel nem érünk, aztán újra föl a fára, megnézzük, mi történt közben!

Nyílvesszők repültek ki a bozótosból, majd ötven-hatvan ordító fejszés és lándzsás rohanta meg a knyáz fegyvereseit, akik alig kéttucatnyian voltak. A hordaként támadók mögött hat láncpáncélos lovas tűnt föl. Bősz ordítás, fájdalomsikolyok és paták dübörgése váltotta föl a kedélyes beszélgetést.

Danyiil gyerekkorától harcolt, első csatáit tizenévesen nyerte meg. Tudta, hogy kevés ideje van, azonnal osztotta a parancsokat.

– Alakzatba, nehézpáncélosok ide, körém! Íjászok a szárnyakra! A lovakra lőjetek!

– Senkin sincs rendesebb páncél, fejedelem!

– Akkor meghalunk, de vigyünk magunkkal párat! Kik lehetnek… megvan! Igorjevics területen vagyunk, a fiatal Roman lehet!

A fejedelemi kíséret majd minden tagja könnyű bőr- vagy láncpáncélt viselt, ez elégnek is bizonyult az erőtlen nyílzáporral szemben. Bátran szembelovagoltak a támadókkal, és hamar kiderült, hogy azok, bár sokan vannak, igazi harcot nemigen láttak. Legalábbis az elöl rohanók. Bátran, majdnem értelmetlenül hullottak el, bár kissé megbontották a knyáz lovasainak sorát, és épp ez volt a cél. A páncélosok ék alakban robogó csapata követte a csaliként előrehajtott parasztokat, eltaposva néhányat saját embereikből is. Mögöttük közvetlenül könnyebb, vékonyabb vértezetű harcosok, akik dárdával, íjjal védték hátulról a nehézpáncélosokat. Az ék élén Danyiil ősellensége, Roman Igorjevics, akinek apját, Romant, és nagybátyját, Vologyimert Danyiil szorította ki a hatalomból. Az ifjú dalia csak az utolsó pillanatban húzta fejébe sisakját, hogy ellensége tudja, kinek kezéből kapja a halált. Remek német páncélja felfogott minden csapást, alig kellett pajzsával védekeznie. Csapatával véres rendet vágott a könnyűvértes hercegi katonák között, és azok, akik oldalra kitérve túlélték a nehéz kardok csapását, a fegyelmezett, jól páncélozott nehézgyalogosokkal találták szemben magukat. Az első sor lándzsáit elég könnyen félreütötték a gyakorlott lovasharcosok, de nem tudtak testre támadni, mert várt rájuk a második és a harmadik sor lándzsaerdeje. Az első lovasok elhullottak, a többiek tanácstalanul hátráltak vagy megfordultak, és a fejedelem köré csoportosultak. Danyiil bátor ember volt, de vaskos láncing és nehéz lovagi kardok ellen nem lehet szemtől szemben kiállni. Hátrálni kell, kifárasztani, csipkedni, erre azonban nem akadt elég szabad terület. Mindenütt parasztok hadonásztak karókkal, favágó baltákkal. Nem jelentettek igazi veszélyt, de figyelni kell rájuk, kerülgetni őket, így nem lehetett támadni az életveszélyes nehézvérteseket.

– Menekülj, nagyúr! – ordított Koreckij.

– Hová? – intett Danyiil a mindenhonnan előbukkanó parasztfegyveresek felé. – Meg amúgy sem szívesen mutatom a hátam ennek a baromnak! – mutatott Romanra, aki egyre közelebb küzdötte magát. – Á, megette a fene, vágjunk utat a parasztok között, vár minket Batiga, minden mungalok cárja, dicső urunk, akinek meg fogom csókolni a lába nyomát! Előre, híveim, négyen védekezve hátráljatok, mi, a többiek támadunk, amint van szabad terület, megpördültök, és vágta! Meg sem állunk Szarajig!

Tucatnyian se voltak, akik követni tudták a herceget, és hamarosan belefutottak a lándzsások négysoros zárt vonalába. Amikor az első emberei elhullottak, és visszanézve sem látott biztatót, a fejedelem megsejtette, hogy ez lesz az utolsó harca. Ekkorra már fegyverhordozó legénye, Vaszilij a kezébe adta lovagi kardját és pajzsát, a fejébe nyomta acélsisakját, de drágán vett nehéz láncpáncélja a málha mélyén lapult. Sebzett medveként bömbölve vetette magát a lándzsák közé, kardjával, pajzsával hárította a döféseket, és megkapta az első sebét a combjába… a másodikat az oldalába. Ekkor látta meg az oldalról érkező, ismerősnek tűnő fegyveres lovasokat és a nyílvesszők felhőjét, ami feléje tartott.

A taligáknál csak Else maradt két fiatallal, Mihállyal és Andrással. Az asszony utazás közben férfiruhát viselt, haját felcsavarva jókora sisak alá rejtette. Amikor a harcosok ellovagoltak, körbeállították a taligákat, kifogták a lovakat, és a kör belsejében a kordékhoz kötötték őket. A lószerszámokat is rajtuk hagyták, hogy minél gyorsabban biztonságba kerüljenek. Hatalmas érték volt a hat taligában, ha a környékbeliek észreveszik, hogy őrizetlen, kedvet kaphatnak a zsákmányolásra. Else kiváló lándzsaharcosnak hitte magát, és mióta Halicsban kereskedtek, szorgalmasan lövöldözött kicsiny íjával. Ügyes, jó szemű asszony volt, de legfeljebb egy gyakorlatlan parasztíjásszal ért föl harci helyzetben, a két fiatal mégis magára hagyta, és a többiek után vágtatott. Ha Levente és csapata nem arat sikert, mindent elveszítenek, tehát a támadók sorát kellett erősíteni. Else, amikor magára maradt, mindenféle könnyű málhákat kapdosott le a kordékról, takarókkal, tartalék köpenyekkel takarta le azokat, mintha csak emberek lennének, a fejükbe fazekakat húzott sisak gyanánt, késeket állított a válluk mellé, nyéllel lefelé. Messziről úgy látszik – remélte az asszony –, hogy öt-hat lándzsás fegyveres őrködik a szekérváron belül, és egyikőjük kint járőrözik. Ő volt a járőr, nagy körben lovagolt a kordék körül. Ha kis termetét nem veszik észre, remélte, tökéletes, felfegyverzett katona látszatát kelti. Kezében felajzott íj, jobb oldala mellett a tartójába állítva lándzsa, fején messziről csillogó, drága acélsisak. Vékony felsőtestén Tiván remeke, a könnyű brigandin szegecsei csillogtak. Bátor asszony volt, egyenes derékkal, büszkén lovagolt, és elhessegette magától a rémképet: mi lesz vele, ha magára marad, ha a férfiak rajtavesztenek a vakmerő támadáson.

A könnyű testű, páncéltalan Vankó lova olyannyira megelőzte a csapatot, hogy a mókusfürgén a fára mászó ifjú már jó magasra jutott, mikorra alá értek.

– Láncvértesek tucatnyian, képzett lándzsások négytízen vagy öttízen, Danyijovics nagyúrék egytízen meg öten maradtak, és hangyabolynyi paraszt! Számtudós leszek, úgy ám!

– Máris az vagy, kölyök! Meglapulni, várunk!

– Ölik őket, Levente úr! – hallatszott hátulról.

– Tudom! – válaszolta Levente, és egy nagyot köpött. – Nem elegen haltak még meg, hogy elérjük a célunkat. Várunk! Te pedig éjszakai őrségbe mégy, mert Leventének neveztél! Ha egytízen maradnak, szólj, gyerek!

– Nem jól látom, nagyon szaladoznak! – válaszolt Vankó.

– Akkor sokan meghalnak hiába. Számold a halottakat, ha ötig elérsz, szólj!

– Inkább hangosan mondom! Kettő mán biztosan elesett… van egy, amelyik nagyon üti őket… nemis, mer’ elesett. Négyen meghóttak… má’ öten… nemis, az, amelyik nagyon ütte őket, fölkelt, oszt megint ad nekik! Megvárjam, míg meghal?

– Nem kell, gyere le! Támadás! Kerülni a közelharcot, vesszőt a pofájukba! Kerecse, vedd át, te vagy a vezér! – ordította Levente mordvinul, és ezzel átadta a hadvezetést gyakorlott barátjának.

– Százötven lépésről vonalra lövünk, hetvenről emberre! – Vágta közben is messze szállt Kerecse hangja. – Széthúzódni kettős sorba! Ha lehet, körüllovagoljuk őket, a nehézvértesekre én és az öregek lövünk. Megnézzük, mit bír a páncéljuk?

– Én, Farkas meg Félix beöltöztünk annyira, hogy feltartsuk őket! – ordította hátulról Teveli, aki lábbal irányítva a lovát könnyűvértje tetejére rángatta bebújós nehéz láncingét, amit egy bajor óriástól örökölt, és még rá is bő volt. Vágta közben vette föl kesztyűjét, sisakját is. A lábszára mulatságosan csupasz volt, de bízott harci tudásában, hogy meg tudja majd védeni magát.

– Alul kilóg a szerszámod, csupaszabb vagy, mint egy kikapós menyecske! – ordított neki Levente, de Kerecse helyeslően bólintott.

– Egy életen át verekedett, ha meg tudják sebezni ezek az uracskák, akkor megérdemli! – kiabálta ifjú barátjának vágta közben.

Félix és Farkas is felkínlódták magukra a láncinget és a sisakot. János, akinek hatalmas magyar íja volt, három tegez vesszőt aggatott magára meg a nyergére, és Kerecse mögé sorolt be.

A széthúzódó, vonalba rendeződött íjászok nyolc-tíz vesszőt is kilőttek, mire megközelítették a harcolókat, és a mindenfelől előözönlő, védtelen parasztok közül már távolról megöltek vagy másfél tucatnyit. A szerencsétlen, igazi harcot sohasem látott maradék szétrebbent, így megtisztult az út a verekedők fő csoportja felé. Talán hatan küzdöttek még a fejedelem körül, és vagy negyven nehézgyalogos lándzsás választotta el a felmentő csapattól.

Az álmordvinok vonala oszloppá alakult, amikor a lándzsások közelébe értek, jobbra kanyarodva megkerülték a verekedők összezsúfolódott tömegét, és kényelmes távolságból irtották az ellenséget. A gyalogos védtelen a lovasíjásszal szemben, ha nem fedezik könnyűlovasok, dárdavetők vagy íjászok. A pajzsuk fedezékébe kell húzódniuk a vesszők elől, fél térdre ereszkedve úgy, hogy az első sor a mellkast védi a pajzsával, a második ferdén a fejet, a harmadik már maga fölé tartja. Mindezt meg lehet csinálni rengeteg gyakorlás után, és az Igorjevics-fegyveresek tapasztalt katonák voltak. Elhangzott a vezényszó, minden második ember hátralépett, megpördültek, összébb húzódtak, viszont a fejedelem lélegzethez jutó fegyveresei betörtek a megritkult sorok közé. Ilyenkor a hosszú lándzsa már inkább teher, mint fegyver, az életét féltő katona ledobta, előre rántotta a hátáról a pajzsát, fejszét ragadott. Teljes volt a zűrzavar, a mordvinok felőli gyalogosok szabályosan védekeztek, a fejedelem irányából megbontották a soraikat. Szisszentek a vesszők, a fejszével harcolókat oldalról irtották az íjászok, egyre több gyalogost végeztek ki a közelről leadott lövések. A gyalogosvértek erősek voltak, de nem értek föl a gazdag urak falvakat érő páncéljával. Az íjászokat semmi sem veszélyeztette, egészen közelről lőttek, és ilyen távolságból a mordvinok néhány ujjnyi pontosságú lövéseket tudtak leadni, így a pajzsok réseit megtalálva kézre, arcra, hónaljra lőttek. Amelyik gyalogos, megunva a mészárlást, dárdát ragadott, annak föl kellett egyenesednie, hátrahajolva lendületet venni, és ez az idő bőségesen elegendő volt a mongol háborúk poklát túlélő mordvinoknak. Minden rést megláttak, beletaláltak gyilkos vesszőikkel, és a legijesztőbb a némaságuk volt. Erre nevelték, kényszerítették őket mongol uraik, akik a világ legkeményebb harcosai voltak. Az előhadként támadó, martalékul odavetett mordvinok felértek legjobbjaikkal.

A nehézvértes lovasok diadalmenete is véget ért. A hátukat fedező dárdások az első sortűznél elpusztultak. Vékony, könnyű láncingük elegendő védelmet nyújtott az orosz botíjak ellen, de a mordvinoknak nagy mongol íjaik voltak, amiket a falut megtámadó tatároktól örököltek, vagyis az akkori világ legjobb fegyverei, és ezek ellen nem véd a könnyű láncing. A nehézpáncél ára nagyon magas, elölről megfizeti a harcos a legjobb, legsűrűbb szemű szövést, de a vért hátával még a gazdag bojárok is takarékoskodnak, itt könnyebben sebezhetők voltak. Az álmordvinok fiatal koruk ellenére sok csatában részt vettek már, alattomos, győzelemre segítő fogásokat ismertek. Néhány lépés távolságból könnyedén eltalálták a vértezett lovak csüdjét is, amitől az állat fájdalmában forogni kezd, felvillan a védtelen hónalj, indul, majd elmerül a vessző a húsban, és eljő a halál. Kerecse arra is képes volt, hogy pontosan oda lőjön, ahol már meredezett egy vessző, a már sérült láncszem engedett, és a hegy négyujjnyira is behatolt. Ha a láncszem anyagát találta el a vessző, akkor az lefékezte, oldalra lökte, és legfeljebb egyujjnyi mély sebet ütött. Ha telibe találta a láncszemet, akkor pattanva tört a szegecs, négyujjnyira hatol a kegyetlen hegy. János, az újonc is kiválóan lőtt. Nem ért föl a mordvinokkal, de a falusi fiatalok legjobbjait is felülmúlta. Kerecse, aki oda-odasandított, megjegyezte magában, hogy a lányos képű, nyugodt férfi remek íjász, és ugyanolyan szelíd, mosolygós marad harc közben, mint Levente barátja.

Teveli kissé lemaradva érkezett, ekkor a nehézvértesek már kifelé fordulva védekeztek. Karddal csapkodtak, míg a hatalmas nyitrai lándzsával támadott. A lándzsa nem olyan hatékony fegyver, mint a kopja, de megfelelő erejű kézben majdnem fölér vele, és jóval hegyesebb. Nem kell akkora lendülettel belerohanni az ellenfélbe, mint a tompább kopjával. Fölényes nyugalommal rántotta a magasba a védekezve kaszáló kard elől, majd torkon döfte a vele szembeszálló hegynyi oroszt. Mellette Farkas és az új jövevény, Félix hasonló hatékonysággal ölt. Igaz, Farkas ügyetlenül lefékezte a lovát, hogy elkerülje ellenfele kardjának a védését, de utána remek időzítéssel ő is fejre döfött. A döfés nem hatolt át a sisak résén, ám a nagy erejű ifjú addig tolta maga előtt a kardja hegyére fölakadt ellenfelét, míg az ki nem esett a nyeregből. Félix jókora kardjával törte, zúzta honfitársai páncélját, sőt még fegyelmezetten kivédte a bal oldalán harcoló Tevelire zúduló csapásokat is.

Ez az ember gyakorlott a csapatharcban, gondolta Teveli, rossz természetű, de jó harcostárs.

A nehézpáncélos védtelenebb a jobb oldalán, a karddal, a lándzsával főleg támadni lehet, a pajzs nem védi meg jobbról, nagy könnyebbséget ad, ha gyakorlott társ küzd az oldalán. A felvidéki harcos biccentéssel köszönte meg a segítséget, és az orosz válaszul szintén bólintott.

Amikor a mordvinok harmadszor megkerülték a lándzsásokat, azok már olyan kevesen maradtak, hogy menekülőre fogták. Egyikük alattomosan leütötte a csapatot vezető kapitányt, akiről tudta, hogy sohasem adja föl, és nehézkes futásba kezdtek. A mező tele volt halottakkal, sebesültekkel, ez akadályozta az üldöző lovasokat, de így is alig néhány embernek sikerült megmenekülnie.

Teveli ekkor már karddal, pajzzsal küzdött, és gyorsan levágta következő ellenfelét. Gyerekkorától harcolt: először a nyitrai utcákon, hogy életben maradjon, később városi útonállóként, és még tizenkét éves sem volt, amikor egy nehézfegyveres zsoldos maga mellé vette, tanítgatta. Nem apród volt, mint a nemesuraknál szokás, hanem szolga. Főzött, mosott, ápolta, járatta a lovat, tisztogatta a fegyvereket, javította a lószerszámot, és megfoltozta a ruháikat, mert a vándor zsoldosélet nem mindig fizetett jól. Ügyes volt, erős, és végtelenül elszánt. Szabályokat nem ismerve küzdött, csak a győzelem volt számára a fontos. Felismerte, hogy a harctéren a lovagok is sutba dobják a regulát, vagy csak akkor tartják hozzá magukat, amikor nagy a fölényük, vagy ha nézőik voltak. Kemény élete során sokféle gazdát szolgált, utoljára a Felvidék hírhedt rabló báróját. Amikor a benei harcosok fogságába esett, megkívánta azok egyszerű, egyenes életét, és fél évvel később már egy kilátástalannak tűnő harcban is kitartott mellettük, szembeszállva régi urával.

A még élő három vértes eldobta fegyverét, csupán vezérük, Roman harcolt tovább, aki mindenáron végezni akart gyűlölt ellenfelével, Danyiillal. A fejedelem ekkor már számos sebből vérzett, kimerülten, levegő után kapkodva dőlt előre a nyeregben, amikor Teveli bömbölve félrelökte, hogy maga támadjon a főnemesre. Az ifjú jó vívó volt, és a nyitrai alteste védtelen, ezért Levente alattomosan három nyílvesszőt is belelőtt Romanba oldalról, ugyanarra a pontra célozva. Igyekezett fedezékben maradni a fejedelem emberei előtt, nehogy fény derüljön erre a lovagiatlan tettre. Oldalra sandítva meglátta a hangtalanul röhögő Jánost, akinek szemlátomást tetszett urának gátlástalan tette. A harmadik találat átlyukasztotta a láncinget, és beleállt a herceg csípőcsontjába. A fájdalomtól Roman felüvöltött, ám ugyanebben a pillanatban Teveli kardja is áttörte a védelmét, és alaposan fejbe kólintotta. Aki nem figyelt nagyon, azt hihette, hogy ettől az ütéstől ordított az orosz. Most már könnyebb dolga volt a nyitrainak, alaposan megzúzta az ellenfelét. Karddal nehéz, ha nem lehetetlen átvágni a láncinget, ezért támadnak fejre, lábra, karra a vívók. Természetesen ezt védik a legjobban a pajzzsal, és elviselik a törzsre bevitt csapásokat. Elviselik, de csak akkor, ha nem az őserejű Teveli markolja a kardot. Mellkasra, gyomorra bevitt ütései törtek-zúztak, elgyengítették a fiatal nemest. Roman egyre lassabban emelte az ütés elé a pajzsát, és elkövetkezett a pillanat, amikor a nyitrai csapása átjutott a pajzs alatt és belevágott az ellenfél combjába. Roman jól hallhatóan felnyögött és kezdett elbizonytalanodni. Eddig a vak düh hajtotta, szeme előtt apja, nagybátyja gyilkosának az arca lebegett, most azonban körülnézett. A távolban menekülő lándzsásokat látott, akiket kurjongató lovasok döftek hátba vagy nyilaztak le. Nemes társai, akik vértezetben segítették, most a földön hevertek, vagy fegyvertelenül, magasra emelt kézzel ácsorogtak. Kutató szeme legnagyobb ellenségére esett, aki előregörnyedve lihegett, és tekintetük találkozott.

Teveli, kihasználva a pillanatnyi figyelmetlenséget, halálos csapásra emelte fegyverét, amikor meglátta a türelmetlenül integető Leventét. Az ifjú vezér nem szólt, de fejével a fejedelem felé biccentett.

– Ő ölje meg! – tátogott hang nélkül a nyitrai felé. Teveli azonnal megértette a dolog jelentőségét, és csapását úgy irányította, hogy Roman mellkasára zúduljon. Az ifjúnak bordája törhetett, mert újra felnyögött.

– Nagyúr, ha megengeded – fordult Danyiil felé Teveli –, átengedném neked a lovag legyőzését. Kárt nem tettem benne, ereje teljében van, a dicsőség a tiéd lesz! – Csak térddel és csípővel irányítva a lovát kihátrált az ifjú ütéstávjából, átengedve a teret a fejedelemnek. Danyiil jól látta a történteket, tudta, hogy ellenfele jócskán legyengült, de fejedelem volt, népének vezére, akinek kellett a győzelem, hogy emberei felnézzenek rá. Romanon sérülés nem látszott, nem vérzett, tehát teljes értékű harcos. Ráadásul rajta csak könnyű bőrpáncél van, míg a másikon nehézvért, gondolta, mentséget keresve arra a lovagiatlan tettre, amire készült.

Csapást csapás után zúdított ellenfelére, aki hamar megtört. Pajzsát leengedve akart szólni, hogy megadja magát, de törött bordái miatt suttogni is alig bírt. Hangját csak ellenfele hallotta, és ő nem akart megkegyelmezni neki. Óriási erővel vágott Roman fejére, aki ettől elkábulva már nem tudott többé beszélni. A harmadik csapás a nyakát szegte, és lezuhant a lováról. Danyiil szerény főhajtással fogadta a kitörő örömujjongást, ám szomorúan vette tudomásul, hogy sok az idegen, német, mordvin hang, kevés az orosz. Kísérőinek java része áldozatul esett a támadásnak, nem mehet a jarlikért a mongolok urához.

1 Két ellentmondó elmélet van: a kunok elől menekülő besenyők, úzok és más néptöredékek, vagy a fekete kunok, az úzok (tork, oguz). Én az elsőt fogadtam el.

2 Kihasználva, hogy a sáska semleges ízű és tápláló, a falu rámenős asszonyai húsport készítettek a sáskákból, amit lepénybe sütve Pesten értékesítettek. A sáska alapanyagról nem tájékoztatták a vevőket.

3 A pontos kifejezés dzsaguntu-in daruga.

4 Világhódító, a fővezér címe.

5 A minggan nemcsak a fegyveres erőt, hanem az egy ezredet kiállító népcsoportot is jelenti: asszonyok, gyerekek, éppen adott élettér (legelő, szállás, adózó város, falu) is beletartozik a katonák mellett. Vezetője a nojon, nem csak parancsnok, de „törzsfő” és főbíró is.