Borítószöveg

A boldogság csupán hozzáállás kérdése gondolkodásmódunk megváltoztatásával erősebb és kevésbé szorongó személyiségekké válhatunk. A szerző a modern pszichológia módszereit és gyakorlatait ismertetve segíti az olvasót ebben a változásban, miközben példák sorával igazolja: csak rajtunk áll, hogy a világot rózsaszínben lássuk.

Spanyolország egyik legismertebb terapeutája a racionális-emocionális iskola híveként vallja, hogy az irracionális, negatív gondolatok és tévhitek tönkreteszik a lelki egészségünket. Rózsaszínben a világ című új könyvében éppen ezért mindenkit arra buzdít, ne álljon a saját boldogsága útjába

RAFAEL SANTANDREU

RÓZSASZÍNBEN
A VILÁG

EGYENSÚLYBAN ÖNMAGADDAL
– részlet –

Libri
Kiadó

Fordította
Varju Kata

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
LES ULLERES DE LA FELICITAT
Descobreix la teva fortalesa emocional
by Rafael Santandreu

© Rafael Santandreu Lorite, 2011. All rights reserved.
Hungarian translation by arrangement with Graal Agency through International Editors’ Co Agency, Barcelona

Katalán nyelvből fordította
© Varju Kata, 2016
A könyv fordítását az Institut Ramon Llull támogatta

IRL

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Felelős szerkesztő Hungler Tímea
Olvasószerkesztő Füzesi István
Borítóterv Somogyi Péter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 310 955 7

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Ismét csak annak, akit a legjobban szeretek kerek e világon:
María del Valle Loriténak

Rózsaszínben a világ

Előszó

Ahányszor csak előszót próbálok írni egy könyvhöz, az első saját kötetem ötlik eszembe. Egy új technikáról, a laparoszkópiás eljárásról értekeztem, ami akkoriban jószerivel még ismeretlen volt Spanyolországban. Annyira ismeretlen, hogy végül édesapám írta meg hozzá az előszót.

Azért kezdtem hirdetni ezt a technikát, mert láttam, hány és hány alkalommal nyitjuk fel a hasat, csak azért, hogy tisztázzuk, miben is szenved a beteg. A komoly beavatkozás viszont elég nagy százalékban teljesen haszontalan volt: semmit sem találtunk. A kötet orvosoknak szólt, és ők hamarosan minőségi változást hoztak a pácienseik életébe.

Azóta tisztában vagyok vele, mennyire fontos, hogy új módszereket ismertessünk az orvoslásban és a megelőzésben.

Ez a könyv, ahogy Rafael Santandreu többi műve is, tökéletesen eleget tesz ennek az alapvető kívánalomnak mind az orvostudomány, mind a pszichológia területén. Úgy gondolom, nemcsak általában a lakosság, hanem az orvosok számára is hasznos olvasmány. De előbb hadd meséljem el, hogyan is ismerkedtem meg a szerzővel!

Évekkel ezelőtt egy fiatal beteget operáltam – nevezzük most X-nek –, akinek az anyját korábban én műtöttem rosszindulatú petefészektumorral. Az anyuka nagyon kemény kezelést kapott. Túlélte a rákot, de az operációt követő időszak viszontagságosan telt – kemoterápiával megspékelve. Azt hiszem, a lányában a durva mellékhatások és a szeretett lény szenvedése nagyon mély nyomot hagyott. Megpróbáltam a lehető legpontosabban elmagyarázni neki, hogy a problémájának semmi köze sincs ahhoz, amivel az anyját kezeltük: az ő tumorja jóindulatú, ahogy a szövettan is mutatja.

48 órával a műtét után X mégis erős, kínzó hasi fájdalmakra kezdett panaszkodni. Már kizártunk minden lehetséges szövődményt és orvosi problémát, a beteg azonban továbbra is erős fájdalmakról számolt be, ráadásul elutasított mindenfajta ételt. A páciens – ahogy később kiderítettük – valójában pszichogén, azaz lelki eredetű fájdalomtól szenvedett, és fóbiája minden orvosi beavatkozásra, valamint az étkezésre is kiterjedt.

Tehát a beteg bent feküdt nálunk, de irracionális módon a saját felépülése ellen küzdött: nem evett, és nem engedte, hogy segítsünk neki.

Az egyik világos pillanatában viszont úgy döntött, hajlandó telefonon beszélni egy pszichológussal, akit még régebbről ismert. A negyvenperces hívást követően a beteg állapota gyökeres változáson ment keresztül: javulni kezdett. A pszichológus – jelen könyv szerzője – a telefonhíváson kívül még jó pár látogatással is közös betegünk segítségére volt, akit így a megfelelő időben tudtunk hazabocsátani – tökéletes állapotban, gyógyultan.

„Minden az elmében történik” – mondogatja Rafael Santandreu. Ha ilyen gyors és gyökeres változást szeretnénk elérni, mint aminek a betegem esetében a szemtanúja lehettem, kétségkívül kiválóan kell játsszunk e csodálatos hangszeren.

Így ismertem meg tehát a könyv szerzőjét, később pedig a könyveit.

Tagadhatatlan, hogy viselkedésünkben, vágyainkban, ellenszenvünkben és megnyilvánulásainkban mindig az elménk játszik szerepet. A jó lelki egészség és a megfelelően vagy rosszul huzalozott elme megsokszorozza bármelyik orvosi beavatkozás áldásos vagy éppen káros hatását. Életünk többi területéről ugyanez mondható el. Ezért is olyan fontos, hogy előmozdítsuk a lelki egészségünk, ezzel együtt pedig az egészséges gondolkodásmód ügyét, melyek kéz a kézben járnak.

Rafael Santandreu munkássága, ahogy azt tanulmányok is igazolják, a pszichológia legmodernebb és tudományos szempontból leginkább megalapozott ágán alapul. Könyvei ezt a nehéz tartalmat sikeresen juttatják el a legszélesebb közönséghez is, vagyis az olvasó egyszerűen és megbízható módon sajátíthatja el belőlük azt, ami a mindennapokban elengedhetetlen mentális higiéniához szükséges.

Santiago Dexeus
A Katalán Orvosi Akadémia tiszteletbeli tagja,
az Universidad Autónoma de Barcelona professzora,
a Spanyol Citológiai Szövetség elnöke,
a Sant Jordi Kereszt kitüntetettje.

Mielőtt belekezdenénk

Körülbelül egy éve kaptam egy e-mailt Juanchótól, egy húszéves fiataltól Spanyolország déli részéből, amiben gyógyulásának csodálatos történetét osztotta meg velem. Az utóbbi években igencsak rosszul érezte magát, bipoláris zavart állapítottak meg nála: kontrollálhatatlan eufóriáját és jókedvét mély depressziós időszakok váltogatták. Emellett alkalmanként a pszichózis jeleit is mutatta. Az orvosa teletömte ugyan mindenfajta gyógyszerekkel, de még így sem sikerült megszabadulnia az összes tünettől.

Elmesélte, hogy teljesen véletlenül akadt a kezébe az előző könyvem, A boldogság receptje, ami hozzásegítette, hogy először lásson rá átfogóan és világosan a saját helyzetére. Elolvasta és tanulmányozta a kötetet, majd újra és újra nekilátott elölről. Pár héttel azután, hogy alkalmazni kezdte az általam buzgón szorgalmazott módszereket, hihetetlen javulást tapasztalt az állapotában, hónapokkal később pedig lényegében már teljesen jól volt.

Amikor egy alkalommal hosszasan beszélgettünk telefonon, kiderült, hogy Juancho jobban ismeri a könyvemet, mint én magam! Hihetetlenül intelligens és tehetséges ember: festő, akinek ragyogó jövőt jósolok, és aki ha úgy döntene, pszichológusnak is kiváló lehetne.

Megállapodtunk, hogy tartunk néhány terápiás ülést, úgymond ismétlésként, így személyesen is meggyőződhettem róla, hogy a fiatalember elméje bizony pont olyan erős, rugalmas és pozitív, mint bármelyik egészséges emberé. Ezen a ponton véget is ért a munkánk.

Ha ma megnézzük Juanchót, egy nagyon boldog embert láthatunk, aki szed még ugyan gyógyszert, de csak a bipoláris zavarnál elengedhetetlenül szükséges minimális dózisban.

Mindannyian képesek vagyunk arra, hogy ehhez hasonló változáson menjünk keresztül, és sok esetben mindenfajta külső segítség – mondjuk egy pszichológus közreműködése – nélkül is meg tudjuk ezt tenni. Természetesen odaadásra és kitartásra szükségünk van hozzá, de fáradozásunkért hatalmas jutalomban részesülünk: élvezni kezdjük az életet és kihasználhatjuk saját lehetőségeinket.

Az olvasót is arra buzdítom hát, járja végig Juancho útját. Minél erősebbek és boldogabbak vagyunk, annál jobbá válik a világ is, amiben élünk.

ELSŐ RÉSZ
A RENDSZER

I. A változás bajnokai

1918 szeptemberében tértem vissza a háborúból. Szívem telve volt ujjongással, mellkasom pedig érdemrendekkel. Katonáim felterjesztésére kitüntettek a harcokban tanúsított bátorságomért is – vezetőjüknek tartottak ott, a francia lövészárkokban.

Miután konfettieső és virágfüzérek közepette hazatértem New Yorkba, úgy éreztem, az új életem sem lehet más, mint a harctéri sikereim folytatása. Huszonkét éves voltam, és a jövőt csodálatosnak sejtettem.

Újra a civil életemet éltem, és olyan erősnek éreztem magam, hogy rekordgyorsasággal ki is váltottam a tőzsdeügynöki igazolványomat. Ez még csak a kezdet volt: az első évemben, amit a Wall Streeten töltöttem, 100 ezer dollárt kerestem a jutalékokból. 100 ezer dollárt 1919-ben! Ez kész vagyon volt. A befektetési ajánlataim mindig bejöttek. Felkapott a Wall Street csábító forgószele, én pedig imádtam benne pörögni.

Történt azonban akkoriban valami, aminek nem tulajdonítottam nagyobb jelentőséget, pedig kétségtelen, hogy intő jel volt. Az átfogó brókervizsgámról beszélek, amely lehetővé tette volna, hogy az ország egész területén dolgozzam. Három hónapon keresztül lelkiismeretesen készültem rá, mégis kis híján megbuktam, mert megbetegedtem; már ha a brutális másnaposságot betegségnek nevezhetjük.

Három hónap megfeszített tanulás után, a vizsga előtti estén elmentünk a sógorommal iszogatni, nekem pedig fel sem tűnt, hogy milyen későn, és milyen siralmas állapotban kerültem haza. Hiába tudtam a vizsgán a válaszokat a kérdésekre, annyira fájt a fejem, hogy képtelen voltam egyenes vonalban írni. Végül épp hogy csak átcsúsztam. Ez volt az első figyelmeztető jel, de akkor már túl sokat ittam ahhoz, hogy észrevegyem.

Mindezek ellenére pár évig még mellém szegődött a szerencse: csupa pozitív visszajelzést kaptam. A vidám húszas évek olyan reménytelinek és megingathatatlannak tűntek számomra, mint Nabukodonozor hatalmas birodalma. Megvásároltam Manhattanben egy 150 négyzetméteres lakást, mellé a piacon kapható legdrágább kocsit. De az ital a mindennapjaimban egyre kitüntetettebb szerepet töltött be. Fergeteges egy élet volt ez, divatos villásreggelikkel, fényűző bulikkal és gyönyörű nőkkel, akikkel a legújabb dzsesszritmusokra roptuk hajnalig.

A hanyatlás

Ebben az időszakban aztán egyszer csak, nem tudnám megmondani, hogy pontosan mikor, de az italozásom hirtelen nagyon komollyá vált: minden éjjel ittam, de még a nap nagyobb részében is, és már közvetlenül a reggeli után nekiláttam. Néhány barátom megpróbált figyelmeztetni, de ezek a beszélgetések mindig keserű vitákba torkollottak. A feleségemmel is megromlott a kapcsolatom.

Innentől kezdve elég volt hozzá három-négy év, és mindenemet elveszítettem: a munkámat, a házamat, a barátaimat, az egészségemet, az önérzetemet, és kis híján a feleségemet is. Másnaposan egyszerűen nem volt erőm, hogy megszerezzem a befektetésekhez szükséges információkat, részegen pedig izgalmamban a nyilvánvalóan vesztes lovakra tettem. Így kerültünk a fényűző manhattani lakásunkból egy sötét szobába a sógoromékhoz, onnét pedig az utcára, miután már ők sem bírták elviselni a folyamatos alkoholbűzt, ami körüllengett.

Ekkor béreltünk ki egy szörnyű lyukat Bronx legrosszabb részében, a feleségem pedig bolti eladóként kezdett dolgozni, napi tizenkét órában. Amikor a munkától kimerülten hazaért, szinte mindig részegen talált, amint éppen félrebeszélek alkoholmámoromban. Reggelente, amikor végre magamhoz tértem, annyira remegtem, hogy le kellett húznom egy jó pohár gint, majd vagy fél tucat sört, csak hogy magamba tudjak diktálni valamennyi reggelit.

Egy nap meglátogatott egy régi munkahelyi kollégám:

– Bill, fel kell hagynod a piával, mert meg fog ölni. Gyere, és dolgozz nálam! Nagyon jó bróker voltál, sőt, a legjobb, akit valaha ismertem. Holnap reggel kilenckor várlak. Együtt szépen megoldjuk.

Ez volt a lehetőség, amire vártam! A munka nélkül töltött évek után végre újra önmagam lehetnék! Elhatároztam, hogy nem iszom többé. És sikerült! Elég sokszor jártam már meg hozzá a poklot életemben. Ugyanannak a hétnek a végén azonban, a fizetés napján, elköltöttem az egész összeget, és istenesen berúgtam. Négy nappal később kerültem csak haza, mocskos öltönyben, piától bűzösen, és fogalmam sem volt róla, hol töltöttem az elmúlt cirka száz órát.

Mi az isten történt velem? Megőrültem? Hová tűnt az akaraterőm? Egyszerűen nem tudtam a válaszokat. Ha valaki elém tett egy pohár italt, én mindent feledve felhajtottam azt.

Minden egyes alkalom, amikor fel akartam hagyni az ivással, hasonló módon végződött. A lelkiismeret-furdalás, a rettegés és a kétségbeesés, amit a sikertelenségem miatt éreztem, szavakkal szinte kifejezhetetlen.

Az emberi test elképesztő alkotmány, hiszen az enyém majd húsz éven keresztül viselte a mindennapos sanyargatást. Hét éven keresztül hihetetlen alkoholmennyiséget fogyasztottam el minden áldott nap, nem dolgoztam, és a részegséget rögtön kibírhatatlan másnaposság követte. Később aztán rohamokban tört rám a kilátástalanság érzése, végezni akartam magammal. Reggelente, amikor úrrá lett rajtam a rettegés és a szenvedés, egy órán át álltam az ablakban, erőt gyűjtve, hogy kiugorjak, és véget vessek mindennek – aztán pedig, hogy nem tettem meg, a gyávaságomért utáltam magamat.

Párszor befeküdtem rehabilitációra, de úgy tűnt, vesztes ügy vagyok. Egy szakértő azt mondta, bizonyára a gyógyíthatatlan alkoholisták csoportjába tartozom. Az agyam sajátosan reagál az alkoholra, és ezért nem tudok uralkodni magamon.

Amikor az utolsó elvonóról kijöttem és visszaestem, ráébredtem, hogy nincs már hátra túl sok az életemből. Szinte hálás voltam a felismerésért. Gondolatban elbúcsúztam a feleségemtől. Szerettem őt, de nem bírtam tovább. Megfeneklettem. Az alkohol uralt engem.

1934-ben a fegyverszünet napján, ami az első világháború végéről emlékezik meg, történt azonban valami, ami örökre megváltoztatta az életemet. Akkor tapasztaltam meg a „létezés negyedik dimenzióját”, és megismertem végre, mit jelent a nyugalom és a boldogság: a legcsodálatosabb életmódot, ami csak létezhet, és ami az idő múlásával csak egyre jobbá válik.

Megszólalt a telefonom. Régi ivócimborám hangja csendült fel a vonal másik végén. Rögtön megéreztem, hogy színjózan. Egyetlen alkalomra sem emlékeztem, hogy megúszta volna józanul New Yorkot. Meglepett, amikor elmondta, hogy alkohol okozta demencia miatt kórházba utalták. Azt mondta, eljön hozzám látogatóba.

Aznap kisimult arccal állt az ajtóban. Ragyogóan festett. Volt valami a szemében. Megmagyarázhatatlanul másnak tűnt. Mi történhetett vele?

Egy új élet

Így esett, hogy Bob, az Anonim Alkoholisták szervezetének alapítója, a harmincas évek Amerikájában végleg felhagyott az ivással, és Bill lakásának ajtajában igehirdetőként megjelenve megmutatta számára a szép új jövőt. „Te is meg tudsz változni!” Együtt láttak hát neki létrehozni valamit, amely mára a világ egyik legnagyobb jóllétért küzdő szervezetévé nőtte ki magát. Jelenleg körülbelül 12 millió tagjuk van, több mint 180 országban, és alapításuk óta számtalan életet mentettek meg, többet, mint bármelyik ismert gyógyszer.

Hogy miért emlegetem az Anonim Alkoholistákat egy pszichológiakönyvben? Mert ezek a férfiak és nők jól példázzák, mennyire fontos a mentális átalakulás, és csattanós választ adva a kétkedőknek megmutatják, hogy a változás igenis lehetséges! Lényegében pofonegyszerű!

Bárki, aki találkozott már komoly alkoholistával, tudja, miről beszélek. Egy valóban bonyolult és nehéz problémával állunk szemben. Hihetetlen betegség ez, amely meglepő mélységekbe taszítja, és kiforgatja önmagából a személyiséget. Az Anonim Alkoholisták megjelenése előtt az orvosok általában lemondtak a súlyos alkoholizmussal küzdő betegekről, gyógyíthatatlannak tartották ezeket az eseteket. Úgy érveltek, hogy bizonyára létezik valamifajta intolerancia, amely miatt ők nem gyógyíthatók. A Billhez hasonló emberek újra meg újra visszaestek, és minden visszaesés vadabb volt, mint az előző. Ez többnyire így ment egészen életük végéig, amikor is a szerveik feladták a harcot.

Az Anonim Alkoholisták által kidolgozott eljárás több millió embert gyógyított meg fennállásuk nyolcvan éve alatt. Az intenzív program a mentális közbelépésen alapul, vagyis a gondolkozást változtatja meg. Az emberek nemcsak a függőségüktől szabadulnak meg általa, hanem szinte új személyiségre tesznek szert. Kiegyensúlyozott, boldog és nyugodt egyénekké válnak, hatalmas életkedvvel, és azzal a ragyogással a szemükben, amit Bill is rögtön felfedezett barátja tekintetében.

Íme, a jelen könyv első üzenete: mindannyian képesek vagyunk a változásra, és ez a változás egészen radikális is lehet. Alkalmazni kell a módszert, és felvértezni önmagunkat jó adag kitartással is, de valószínűleg az ezek nyomán járó jutalom a legnagyobb lesz, amelyből részesülhetünk az életben. Végre azzá a személlyé válhatunk, aki lenni szeretnénk!

Az alkoholizmus rabigájában töltött szolgaság hasonlatos ahhoz, mint amikor a túlzott félelmek vagy a depresszió felülkerekedik rajtunk. Mind megakadályozza, hogy élvezzük az életet, és megvalósítsuk önmagunkat.

Pszichológusi praxisom miatt viszont nagyon is jól tudom, ha megtörjük a neurózishoz vezető láncolatot, végül minden személy úgy mutatkozik meg, amilyen valójában: csodálatos egyénként, aki hihetetlen értéknek tekinti az életet.

Megfulladni, vagy meglovagolni a hullámokat

Fiatalabb pácienseimnél gyakran szoktam élni a következő hasonlattal, hogy segítsek nekik megérteni a rájuk váró változás valódi nagyságát. Azt mondom: a terápia olyan módon tekint rájuk, mint a rossz úszókra, akik félve csapkodnak a hullámzó, szürke és fenyegető tengerben. Mivel alig tudnak úszni, az életük csupán abból áll, hogy megpróbálnak a felszínen maradni és nem elsüllyedni, kiemelni a fejüket a vízből, hogy levegőhöz jussanak, eközben sós vizet nyelnek, és tovább folytatják végtelen, szakadatlan harcukat.

A terápia hatására mássá válhatnak: olyanná, mint a szörfös, aki menő napszemüvegben, koktéllal a kezében lovagolja meg a hullámokat, miközben a nap cirógatja az arcát.

Sokak számára az élet tényleg ilyen: olyasmi, amit ők irányítanak és maradéktalanul élveznek. Amikor felnéznek a reggeli égboltra, az első napsugarak a létezés gyönyörűségéről dalolnak nekik, a jóllét öröméről, és a tudatról, hogy kiegyensúlyozottak és boldogok.

Üdvözlet hát a személyes átalakulás kurzusán. Hullámlovas karrierre fel!

MIT TANULTUNK EBBEN A FEJEZETBEN?

Sokan változtak meg az életük során egyik napról a másikra: több millió emberről beszélünk.

A változás tehát lehetséges!

Létezik olyan életszemlélet, amelyet elsajátítva minden pillanatot élvezünk. Lássunk neki, és tanuljuk meg!

II. Az átalakulás alapjai

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy diák, aki szorgalmasan meditált kolostorbeli cellájában. Egy napon aztán nagyon megijedt, mert úgy hitte, pókot lát, amely mintha az arcáról ereszkedett volna alá.

De ezzel még nem ért véget a történet. Az ijesztő teremtmény minden egyes nap visszatért, és egyre nagyobb és rondább lett. A diákot annyira összezavarták az események, hogy problémájával a mesteréhez fordult. Elmondta neki, hogy úgy döntött, szerez egy kést, és a következő meditáció során megöli a pókot. A mestere próbálta erről lebeszélni. Azt javasolta inkább, hogy minden meditációra vigyen magával egy darabka krétát, és amikor a pók megjelenik, egy x-szel jelölje meg a ronda és szőrös potrohát.

A tanítvány visszatért a cellájába. Amikor a pók ismét felbukkant, elfojtotta a késztetését, hogy öljön, inkább a mestere furcsa utasítását követte. Később részletesen elmesélte az esetet az öregnek, aki ezt követően arra kérte, húzza fel az ingét.

Az x a fiú hasán díszelgett!

Meglepő látni, hogy minden emocionális, vagyis érzelmi probléma valójában a fejünkben dől el: még a függőségek is, mint az alkoholizmus vagy a nikotinszenvedély. Ha a kezünkben van a kulcs a szabaduláshoz, már könnyű változtatni. A változás pedig bennünk rejlik, pontosabban a gondolkodásmódunkban.

Készen állunk rá? A következő oldalakon elsajátíthatjuk az alapokat az érzelmi változáshoz. Jó lesz figyelni, mert ehhez elengedhetetlen, hogy világosan megértsük a lelkierő és a gondolatok hatalmát. Erre mindannyian képesek vagyunk, de sok múlik azon is, hogy az első pontokat világosan átlássuk.

Először is szeretnék bemutatni három személyt: Jaumét, Karolinét és Elenát. A fiatal Jaumét Barcelonában ismertem meg néhány éve, éppen akkor alapította a Mumbai mosolyai nevű civilszervezetet, hogy finanszírozhassa az árvaházat, amelyet Mumbaiban vezetett. Meglepően normálisnak tűnt. Úgy öltözködött és beszélt, mint bármelyikünk, nem játszotta a gurut, egyszerűen csak egy volt közülünk, akin egy ponton túl kitört az „őrület”, így elment a világ másik végére, hogy a legszegényebb gyerekek életét megmenthesse.

Karolinét közös barátainkon keresztül ismertem meg. Az El secreto siempre es el amor (A titok mindig csak a szeretet) című könyvét alaposan átolvastam. Karoline hetvenéves apáca. Karcsú, utcai öltözetet hord, a mosolya szélesebb, mint az út. A hetvenes évek végén érkezett Chilébe, csupán huszonöt évesen, és egyedül kezdett dolgozni az egyik nyomornegyedben.

Végül, de nem utolsósorban: egyik páciensemet mutatnám be. Tizenkilenc éves lány, nagyon csinos, az orrában piercing, a szeme szeretettől ragyog. Elena azért keresett meg, mert túl sebezhetőnek érezte magát, és ezen bizony változtatnunk kellett!

Kétféle elme

Elena esete még nagyon frissen él bennem. Ápolónőnek tanult, és pár héttel a találkozásunk előtt megpróbálta megölni magát. Az anyja nagyon aggódott érte. A következő párbeszéd zajlott le közöttünk:

– Elena, mégis mi a fenéért akartad megölni magad?

A lány megnyúlt arccal válaszolt.

– Válságba kerültem, az életem kész katasztrófa. Anyám nem győz hibáztatni: nem takarítok, nem segítek neki… És nagyon sok erő kell a tanuláshoz. Ha pedig ez még nem lenne elég, a minap a nagyim kidobta tőlünk a barátomat. Úgy éreztem, már nem bírom tovább.

Térjünk most vissza Jauméhoz és Karolinéhez. Jaume Sanllorente az egyik legnagyobb közgazdasági lapnál dolgozott újságíróként, és valamelyik nyáron tizenöt napot üdült Indiában. Egy hétköznapi fiatal teljesen átlagos utazása volt ez: meglátogatta a Tádzs Mahalt, felült egy elefántra, és így tovább. Az indulás előtti napon Mumbai utcáin sétálgatott, amikor is – mintha a sors akarta volna – megállt egy szép épület előtt. Úgy gondolta, egy iskola. Valójában árvaház volt, tele tartozásokkal, bezárás előtt, a csőd elkerülhetetlen rémétől fenyegetve. A hazaúton sem tudta kiverni a fejéből azt a negyven kölyköt, akik hamarosan egy csomó veszélynek lesznek kitéve: a maffia karmai közé kerülhetnek, amely prostitúcióra vagy koldulásra kényszerítheti őket.

Valami arra késztette Jaumét, hogy hagyjon ott mindent: adja el a lakását, mondjon fel a munkahelyén, és költözzön Indiába, hogy az árvaházat igazgassa. Azóta nyolc év telt el. Jaume máig ugyanabban az indiai megavárosban él, társadalmi munkát végez, amely évről évre egyre több fiatal sorsát teszi jobbá (honlapjuk: Sonrisasdebombay.org).

Jaume többször is beszámolt a kiteljesedésről, amit azáltal ért el, hogy másoknak szenteli az életét; a szeretetről, amit a munkatársaitól kap, miközben tudvalévő, hogy a világ egyik legrémesebb nyomornegyedében lakik. Egyszer elmesélte, hogy miközben a bádogból felhúzott kunyhók között sétál, nagyon kemény emberi drámákkal találkozik: elhanyagolt és súlyosan beteg gyerekekkel, akiknek alig van esélyük rá, hogy elérjék a felnőtt kort.

A mumbai nyomornegyedek forróságában, bűzében és mocskában Jaume mégis a világ egyik legboldogabb embere.

Karoline Mayer huszonöt évesen érkezett Chilébe, hogy hátrányos helyzetű emberekkel foglalkozzon. Most hetvenéves, és még mindig ugyanott folytatja áldásos tevékenységét – ugyanabban a nyomornegyedben, ahol missziós apácaként megkezdte a munkásságát.

A titok mindig csak a szeretet című könyvében leírja, hogyan hagyta hátra a plébániát, ahol lakott, nem sokkal a Santiago de Chilébe való megérkezése után, hogy beköltözzön egy három négyzetméteres kunyhóba az egyik nyomornegyedben. Társai megbotránkoztak a tettén, ahogy a püspökség is, de ő pontosan tudta, hogy ugyanolyan körülmények között akar élni, mint azok, akiken segíteni szeretne. Könyvében sokszor emlegeti aprócska otthonát, amelyről nagyon nagy szeretettel beszél.

Karoline harcolt a szegények védelmében a katonai diktatúra ellen, és most, annyi küzdelemmel töltött évtized után kitüntetéseket és elismeréseket kap a chilei kormánytól. Ő azonban távol tartja magát a felhajtástól, és csak csöndesen mosolyog, hiszen saját meglátása szerint ő a szerencsés, hogy másokon segíthet.

Mitől leszünk erősek vagy gyengék?

Nézzük csak meg közelebbről Jaume és Karoline esetét, valamint fiatal páciensem történetét!

Elena azokra a „rémes” körülményekre panaszkodik, amelyek között otthon él, illetve „nyomasztó” tanulmányaira. És tényleg szenved ezek miatt.

Most pedig feltehetjük magunknak a kérdést: mit jelentenének Elena nehézségei Jaume és Karoline számára? A válasz egyértelmű: nekik mindez nem nehézség. Jó példa ez arra, mi a lelkierő.

Ahogy majd látni fogjuk, az, hogy valaki erős vagy gyenge, mindig életfilozófiától függ, a gondolatok rendszerétől. Ez az első lecke, amit meg kell hogy tanuljunk az átalakulás kapcsán. A gondolatok váltják ki az érzéseket: ha megtanulunk megfelelő módon gondolkodni, garantálom, hogy máshogyan fogjuk magunkat érezni!

Ha tényleg szeretnénk megváltozni, először is arra kell ráébrednünk – és teljes mélységében megélni ezt a felismerést –, hogy mindent a gondolataink irányítanak. Ez olyannyira igaz, hogy a pszichológiai ág, amit magam is művelek, még a nevét is ez után kapta. A „kognitív pszichológia” nem más, mint a gondolkodás pszichológiája, és a „kogníció” szóból ered – gondoljunk csak a híres „Cogito ergo sum” mondásra! Ahogy Ramón de Campoamor is aláhúzta, az élet olyan, „amilyen üvegen keresztül szemléljük” – ez nem csupán költői gondolat, hanem egy roppant fontos és pontos megállapítás is. Epiktétosz görög filozófus ugyanezt máshogyan fogalmazta meg: „Nem a tények zavarják az embereket, hanem a tényekről alkotott vélemények.”1

Jaume és Karoline teljesen eltérően gondolkodnak, mint Elena, és épp ebben áll az erejük. Számukra a kényelmetlenség olyan kellemetlenség, amelyet még említésre méltónak sem tartanak, és tisztában vannak azzal is, hogy mindannyian hibázhatunk (igen, még a szülők és nagyszülők is esendők). Jaume és Karoline gondolkodásában mélyen gyökerezik az elhatározás, hogy élvezzék az életet, tartogasson az bármit, bármilyen helyzetet is a számukra. És élvezik is.

Jó hír, hogy bármelyikünk megtanulhat úgy gondolkodni, ahogyan ők teszik, ezáltal pedig ugyanolyan erőssé is válhat. Elena szintén így tett!

Neo és a piros kapszula a Mátrixból

Amikor a kognitív pszichológiáról beszélek, gyakran eszembe ötlik a Mátrix című film, mert a történet eléggé sok szállal kapcsolódik ahhoz, amit a kognitív pszichológusok is csinálnak.

A filmben Neo megismerkedik egy Morpheusnak nevezett guruval, aki felajánlja neki a választást a kék és a piros kapszula között. Morpheus földig érő fekete kabátot visel, lassan és komolyan beszél Neóhoz, valahogy így: „A világ, amit mostanáig igaznak hittél, csak megtévesztés, puszta látszat. Az elméd börtönében élsz. Ha a kék kapszulát választod, minden ugyanígy marad; ha viszont a pirosat, akkor egy teljesen új valóság tárul majd föl előtted, tele lehetőségekkel.”

Neo a piros kapszulát választja, és íme, egészen új világ rajzolódik ki a szemei előtt. Ettől fogva különleges képességekkel bír, és kezdetét veszi egy vérbeli akciófilm.

A Mátrix forgatókönyvírói a történet egy részét a buddhista és a legősibb taoista filozófiákból merítették. Mind a két gondolatkör ugyanarra a következtetésre jutott, mint a kognitív pszichológusok: a valóság attól függ, hogyan értelmezzük, hogyan olvassuk; ha elsajátítjuk a megfelelő tolmácsolását, a változás látványos lesz. A legtapasztaltabb buddhista szerzetesek szinte tökéletesen uralják saját érzelmi világukat, ami gyakran nagyon impozánsnak, már-már mágikusnak tűnhet.

A mi mágiánk abban áll, hogy érzelmileg kiegyensúlyozott emberekké váljunk. De a kapszulák bekapdosása helyett szánjunk inkább időt arra, hogy feltárjuk és elemezzük a gondolkodásmintáinkat!

Az elsődleges hiba

Igen, az emberi lények tényleg mindent aszerint látnak, hogy milyen szemüvegen keresztül nézik a dolgokat, de erről hajlamosak vagyunk megfeledkezni! Szeretjük azt hinni, hogy a külső események okolhatók a lelkiállapotunkért. Egyszerű gyári hiba ez, ami nagyon szépen fel is tárható a nyelvhasználatban. Gyakran mondunk ilyesmit: „Ez a feladat teljesen megőrjít”, „A gyerekem folyton kritizál, és ettől totál kész vagyok”, „Juan állandóan kihoz a sodromból”.

De ezek mind helytelen kijelentések!

Át kellene alakítanunk az előbbi mondatokat, mégpedig így: „Én döntök úgy, hogy megőrülök ettől a munkától”, „Teljesen kikészítem magam a gyerekem megjegyzései miatt”, „Olyan gyengévé váltam, hogy még Juan is képes kiborítani”.

A helyzet ugyanis az, hogy mi magunk idézzük elő az érzéseinket. Elég legyen már abból, hogy a többieket, vagy a világmindenséget hibáztatjuk a boldogtalanságunkért!

Amíg nem látjuk meg, hogy mi vagyunk felelősek az érzéseinkért, addig nem leszünk képesek uralkodni az elménk fölött. Mindenkit biztosíthatok azonban arról, hogy a páciensek, akik kognitív terápián vettek részt – és ez csak az utóbbi évtizedben is több ezer embert jelent – bátran ki merik jelenteni, hogy a gondolkodásmódunk megváltoztatásával búcsút inthetünk a stressznek, az idegességnek, a haragnak, a szégyennek és a túlzott szomorúságnak is… … …

Jegyzetek

1 Epiktétos kézikönyvecskéje – Vagyis a stoikus bölcs breváriuma. Officina Kiadó, Budapest, 1944. Fordította: Sárosi Gyula.

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a
libri-kiado.hu weboldalon,
kövesd az újdonságokat és nézz videókat a
nyugatiter.hu blogunkon,
csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Felhasznált betűtípusok
Noto Sans & Serif – SIL Open Font Licence