Para-Kovács Imre

2016

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

2009

2010

2011

2012

2013

2014

2015

2016

Impresszum

Előszó

2009-től jelennek meg írásaim az Amerikai Magyar Népszavában, ebben a New Yorkban megjelenő, magyar nyelven kommunikáló, papír alapon kiadott százvalahány éves újságban, ami online mutációja révén mostanában már bárki számára hozzáférhető.

Speciális feladat magyarul írni azoknak, akiknek a magyar már csak a második nyelvük, és elsősorban a Washington Post, a CNN, a New York Times, a Rolling Stone és a Huffington Post híreiből tájékozódnak, mely orgánumokban viszonylag kevés teret szentelnek a magyar belpolitikának.

Ezek az emberek nem biztos, hogy tisztában vannak Tállai András vagy Mészáros Lőrinc jelentőségével, úgyhogy valamivel bővebb magyarázatot igényelnek a hazai politikai alvilág bemutatásakor, de közben azt sem szabadott figyelmen kívül hagynom, hogy magyarországi olvasóim se unják halálra magukat.

Az így létrejött hibrid, világmagyarul írott publicisztikáim gyűjteménye ez a könyv, a mindent elsöprő ostobaság és a pökhendi hülyeségcunami jegyzőkönyve, és mint ilyen rendkívül informatív, valamint brutálisan szórakoztató.

2009-ben még kicsit Gyurcsány Ferenc, aztán Bajnai Gordon mentette a menthetőt, 2010-től pedig egészen mostanáig Orbán Viktor második és harmadik kormánya tematizálta a közbeszédet, én pedig latba vetve kiemelkedő íráskészségemet, megpróbáltam hétről-hétre lekövetni az eseményeket. Nem unatkoztam. Ha valamit köszönhetünk a fent nevezett miniszterelnököknek, az a folyamatos témabiztosítás a publicisták számára. Heti hétszer, napi 24 órában szállították a hülyeségkutatók számára az alapanyagot, parlamenti gyorsírónak kellett volna lennem ezek feldolgozásához, úgyhogy csak szemezgettem, válogattam, megpróbáltam kiválasztani a legemblematikusabb tüneteket, a legpofátlanabb szereplőket, a leginkább elmebeteg megnyilatkozásokat. Így sem lett teljes a kép, de szerencsére nem csak én dolgozom a kor feltárásán és dokumentálásán, így aztán könnyed szívvel engedtem el jónéhány témát, joggal bízva abban, hogy majd megírják mások.

Remélem azonban, hogy az összeállítás így is pontos klinikai és politikai képet fest a második évezred elejéről, amikor a zavaros évtizedek után végre kikristályosodott az illiberális demokrácia, azaz a posztkommunista maffiafeudalizmus, ennek minden bornírtságával és börleszk jelenetével.

Magyarország borzalmas hely, de még messze nincs vége az átalakításának egy ennél is élhetetlenebb, ostobább hellyé. Én folytatom a dokumentálását, de önök most nyugodtan pihenjenek meg és röhögjenek kínjukban, milyen is volt az elmúltnyócév.

Korbácsoljátok a döglött lovakat!

2009

FEL KÉNE SZABADULNI MÁR…

Néhány éve rendszeresen és tudatosan figyelem a Moszkva teret, úgyis mint életem fő terét, lakhelyem, munkám, gyakorlatilag teljes napom színhelyét, ahonnan csak akkor távolodom el, ha közbejön valami, tehát 24/7, életfogytiglan itt vagyok.

A Moszkva tér egy igazi emberközpont, jelentős áthaladó forgalommal és nem kevésbé jelentőségteljes őslakosokkal, értve ez alatt a hajléktalanokat, árusokat, BKV-alkalmazottakat és rendőröket, míg a változatosságot azok jelentik, akik átszállásra, megközelítésre, illetve célforgalomnak használják eme közteret, megveszik a bérletet, találkoznak az óra alatt vagy idejönnek sírni.

Én nem járnék a Moszkva térre sírni, de egy negyven körüli férfi megtette, félig ült, félig feküdt a padon, és belezokogott egy mobiltelefonba, hosszan, panaszosan, miközben egyáltalán nem érdekelte a közeg, nem foglalkozott a meghökkent tekintetekkel, nem foglalkozott semmivel, csak bömbölt a gyermekek hangerejével és eltökéltségével.

Húsz évvel a rendszerváltás után sem tudtunk felnőni.

Különös ország ez.

1948/49 után sikerült felnőnünk, de 1945, 1956 és 1989 után nem, nem sikerült egyáltalán.

Nem vagyok lángész, nekem sem volt világos a nyolcvanas évek végén, hogy a szabadság eljövetele pontosan mivel fog járni, teljesen idióta elképzeléseim voltak, például azt hittem, hogy az értékes dolgok fennmaradnak, az értéktelenek pedig kirostálódnak, a rádióban jó zenék fognak szólni, a politikában pedig értelmes emberek vitáznak majd egymással, hogy kiderüljön, mi a legüdvösebb ennek a hazának.

Ilyeneket képzeltem, de különösebben nem foglalkoztam vele, csak az járt a fejemben, hogy mi vagyunk a Nyolcvanas Évek, és nyugdíjba küldjük a Nagy Generációt.

Aztán győzött a silányság, mert a silányság erősebb a heroinnál, erősebb a szeretetnél és erősebb az embernél.

Aki nem nő fel, az silányságot érdemel.

A bevezető szösszenet értelmezésében fontos szempont, hogy nyugodtan sírhat egy férfi nyilvánosan, attól még lehet felnőtt, nincs a sírásban semmi rossz, nekem például mindig az a pillanat jut eszembe a Kaposvári Katona József Színház egykori Marat előadásából, amikor Máthé Gábor kezében utcakővel, zokog a Corvin köz díszlete előtt.

Sírni igenis szabad, sírni kell.

…ahogy felnőni is.

1945 után értelemszerűen nem voltunk képesek felnőni, még ha a szabadság gyönyörű pillanataiban kísérletet is tettünk rá, de aztán jött, ami jött. A történelem.

Az 1956-ot követő években megtanultuk, hogy nem felnőni az egyetlen életrevaló stratégia, és annyira megtanultuk, hogy 1989-re lételemünkké vált az örök gyermekkor infantilizmusa és védelme, csak néztük, hogy fut előttünk a szabadság, mint nyárfaligetben szökellő, kibontott hajú leány, aztán lenéztünk üres markunkra, hogy lebiggyedt szájjal kérjünk: adjon már nekünk valaki valamit, mert így olyan üres ez az egész.

Nem fog adni senki semmit.

Ha megígéri, hazudik.

Ha hazudik, akkor azt akarja, hogy továbbra is csak várjunk és várjunk, keressük a hangzatos indokokat, miért is nem jó felnőni, miért is érdemes sorsunkat minduntalan mások kezébe adni, és onnan várni az alamizsnát, a tápot, spenótot az etetőszékben ülve, néha zörögve a műanyagkanállal, de sohasem hangosan. Nem tanulunk meg járni, nem tanulunk meg egyedül felöltözni, és csodálkozunk, ha folyamatosan gazemberek pályáznak irányításunk jogára.

Duzzogva zsörtölődünk, ha jön valaki, és vesztes, idegbeteg, bunkó népségnek látja a magyarokat, hiszen tudjuk, vannak köztünk jelentős számban olyanok, akik nem vesztesek, nem idegbetegek és nem bunkók, de ha egy kicsit hátralépünk és megnézzük, khm, hát tényleg vesztesnek, idegbetegnek és bunkónak látszunk, aki pedig elég messziről jön, nem fogja venni a fáradtságot a szétválogatásunkra, hanem megnézi a képet és megfogalmazza összbenyomásait.

Nem tudtunk szembenézni a kádárizmussal, képtelenek vagyunk még mindig kibontani a csomagot, amit cipelünk, és elfogadni a tényeket. Odáig nem jutunk el, hogy tisztázzuk, ki volt az ellenség és ki volt a barát, az egészet csak kenjük és kenjük, míg mindent, mindenkit összekenünk valami végtelenül álságos relativizmus álcahálója alatt, miszerint valahogy élni kellett, te is ebben az országban voltál… stb.

A baloldal azért nem hajlandó szembenézni az előző rendszerrel, mert akkor óhatatlanul felmerülne a kérdés, hogyan örökölhették Nagy Imre örökösei Nagy Imre gyilkosainak vagyonát, a jobboldal pedig saját besúgóit félti, saját tisztázatlan múltjától retteg.

A nyilasok meg ahhoz is ostobák, hogy egyáltalán megpróbálkozzanak ezzel a problémával, hiszen náluk mindig a külső ellenség nyomta el szegény magyarokat, mivel ez egy hibátlan nemzet, amelyik a körülmények áldozata lett.

Márpedig addig, míg legalább annyira fel nem dolgozzuk közelmúltunkat, mint a németek a nácizmust, vagy az amerikaiak a rabszolgaságot és az indiánok kiirtását, semmit sem fogunk kezdeni az életünkkel, csak tengődünk itt Európa szélén, mint öntudat nélküli jöttmentek, akik még azzal sincsenek tisztában, hogy egyáltalán mit keresnek itt.

Nem könnyű ezt az országot így szeretni, de nem kérdezte senki, hogy akarom-e. Legalább annyit megpróbálok, hogy letisztogassam magamnak a képet és ne hazudjak egy másikat helyette, mert nincs alternatíva, nincs aranykor, csak az amelyikben élünk, szereplőkkel, időjárással és történelemmel. A haza a mélyben.

FÉLSIKER

Mottó: „a választási győzelem után szembe kell nézni a realitásokkal, és valamilyen módon ütemezni kell mindazt, amit meg akarnak valósítani. Részemről a pénzügyminiszteri poszt elfogadásának egyik feltétele az volt, hogy össze kell mérni az ígéreteket a költségvetés teherbíró képességével”.

Urbán László, majdnem pénzügyminiszter, 1998.

Megjelent a költségvetési tervezet, by Matolcsy „Növekedés” György, és a lakosság még csak nem is sejti, hogy mi vár rá. Ez azért van így, mert részben nem érdekli, részben gondjai akadnak az olvasással és az olvasott szöveg értelmezésével,

Mármint a 2012-es, mert kormányunk előre tervez.

Nagy szerencse ez, mert jöhetett volna az idei is utólag, amit a nemzetközi pénzvilág minden bizonnyal rosszallással fogadott volna, viszont kétségtelen, hogy visszamenőleg sokkal pontosabban lehet tervezni, elvégre a politikus nem béljós, hanem politikus, honnan a francból tudja ő, hogy jövőre mire, mennyi pénz megy el.

De a Fidesz, és a vele minden tekintetben kompatibilis KDNP vállalta a kockázatot, elkészítette a jövő év költségvetési tervezetét, és bizony nem okozott meglepetéseket. Nem pörgött fel a gazdaság, hiába állították azt a választások előtt, nem javult a helyzet, de romlott, úgyhogy az értelmesebb állampolgárok közül senki sem fog meglepődni, azon, amit majd tapasztal: brutális megszorítások, azaz mintegy 300 milliárd kiadáscsökkentés, 450 milliárd bevételnövekedés áll a tervezetben (forintban számolunk), és ezeknek a tételeknek néhány részlete is napvilágot látott, ami nem fog jól jönni a szegényeknek és az átlagkereset alattiaknak, pedig akárhogyan is számolom, ők vannak többen.

Ha Önök nem is, én emlékszem arra, hogy a Fidesz azzal nyert – többek között – választásokat, hogy betegesen tagadta a megszorítások szükségességét, és valami olyan gazdasági abszurd drámát adott elő, miszerint nincs megszorítás, növekedés van, és ha növekedés van, akkor boldogság van. A Gyurcsány- és Bajnai-kormánynak csak azért volt szüksége megszorításokra, mert tehetségtelenek voltak, ráadásul bolygóközi idegenek ügynökei, és a magyar emberek csak azért nem dolgoztak többet, mert ezt pontosan tudták.

A Fidesz szerint (Orbán Viktor) mindez automatikusan megváltozik, ha ők lesznek hatalmon, a megszorításokat eldobják, mint övsömörös pincér a hattányéros rendelést, a gazdaság pedig tulajdonképpen magától felpörög, még többet sem kell dolgozni, mert egymillió új munkahely lesz hamarosan, és akkor gyakorlatilag mindenki kevesebbet dolgozik majd, mégis növekedni fog a GDP, na persze.

Nyilvánvaló volt, hogy mindez képtelenség, két bitesnél magasabb szinten álló ember egy pillanatig sem hitte el egyetlen szavukat sem, meg is lett a kétharmad. Érdemes alábecsülni a választókat, mert kifizetődő.

Jövőre el fog jönni a pillanat, amikor a széles néptömegek szembesülnek a fenti állítások képtelenségével, mert kevesebb pénzük lesz (egyes számítások szerint fizetésük hatodát is bukhatják a kiskeresetűek), ami bizony fájni fog, hiába olyan snájdig fiatalember ez a szimpatikus Orbán Viktor, hiába olyan nagyszerű elme Semjén Zsolt, amikor drágul a sajtos pogi, akkor a polgár zúgolódni kezd.

Ha jövő vasárnap lennének a választások, a Fidesz simán megtartaná a kétharmadot. Ha jövö ősszel lennének, szerintem már nem menne ilyen simán, pontosabban: nem menne sehogy, mert addigra beüt a valóság, és eljut még azokba a teljesen tégla állagú és formájú fejekbe is az üzenet: nincs magyar csoda, mert hazán egy kicsi és nyitott gazdaság, hazudhatnak bármit a politikusok nagyságról és önállóságról.

Általános fogyasztói adóemelés, egészségbiztosítás drágulása, megszűnő adójóváírás, hogy csak a legdurvábbakat (és egyáltalán megismerhetőket) említsem a tervek közül.

Nem mondom, hogy minderre nincs szükség, mert már rég meg kellett volna lépni mindezeket, valamikor 2004-ben, de legkésőbb 2006-ban, csak akkor nem ők voltak kormányon, viszont olyan helyzetbe kerültek, hogy a töketlen szocialisták minden kísérletét blokkolni tudták, miközben a fentebb már részletezett hazugságokkal cukkolták a lakosságot.

A kérdés csupán az, hogy mi történik, ha a többség ráébred arra, hogy Orbán Viktor nem tudja kettéválasztani a tengert, legfeljebb úgy, hogy tenger? Nem hiszem, hogy különösebb ribillió lenne, mert kétszer egy ország nem csinál magából hülyét pár éven belül, de a fejekben azért egészen biztosan kialakulnak az új Kossuth terek, ami vagy azt eredményezi, hogy megszűnik a politikai érdeklődés (mind hazudnak), vagy előtérbe tolja a Jobbikot (belegondolni is borzalmas, jelenleg nagyobb a támogatottságuk, mint a szocialistáknak), vagy feltűnik, illetve megerősödik valamelyik apró erő, amire most nem is gondolunk.

Egy év múlva én is sokkal okosabb leszek, és akkor majd megmondom, hogy mire gondoltam most, hogy úgy tűnjön, mintha mindent előre láttam volna. De annyit elárulhatok, hogy ez a visszamenőleges jóslat nem lesz valami derűlátó, mert attól még, hogy a Fidesz bénázik és vadul megszorít, Kelet-Európa nem lesz semmivel esélyesebb egy másik kormány működése esetén sem. Maximum annyit várhatunk, hogy visszaáll a demokratikus rend, ami üres hassal csak félsiker.

ÚJ RABLÓI LESZNEK A NYÁRNAK

A Magyar Televízió megszorításokra hivatkozva megszüntette néhány műsorát, elküldte Juszt Lászlót és levette a képernyőről a Napkeltét, a minden reggel jelentkező közéleti-politikai műsort. A Napkelte kivégzése meglehetősen nagy visszhangot keltett, mivel kőkemény politikai vonatkozásai is vannak és voltak a műsornak, elsősorban azért, mert a Fidesz elnöke, Orbán Viktor vezetésével a párt bojkottálta, képviselőik, tisztviselőik nem nyilatkoztak, nem jelentek meg, és ehhez a bojkotthoz boldogan csatlakozott a KDNP nevet bitorló pártocska is.

Fontos azonban némileg felvázolni az előzményeket, mert a magyar közszolgálati televíziózás meglehetősen furcsa képződmény, tökéletesen érthetetlen és értelmetlen rendszerrel, pazarlással és csórósággal egyszerre, folyamatos elnöknélküliséggel, egyszóval kódolt káosszal.

Van négy állami televíziónk, a Duna TV, a Duna Autonómia, a Magyar 1 és a Magyar 2.

Mondanom sem kell, ebből minimum kettő tökéletesen felesleges, hiszen csupán kifizetőhelyekként működnek, tényleges funkciójuknak megfelelni nem tudnak, néha megpróbálnak kereskedelmi televízióként viselkedni, néha pedig csak zavarodottan motyognak maguk elé, nem értve, mit is keresnek ebben az érdekes, de túl gyors világban.

A Napkelte külső gyártásban készült éveken át, tehát piaci alapokon, Gyárfás Tamás vezetésével, de konkurencia nélkül, mivel a kereskedelmi csatornákon ebben a reggeli időszakban tombol a konzumidiotizmus, heherésző kvázi hírességek adnak táplálkozási tanácsokat, vagy wannabe zenekarok playbackelnek szorgalmasan. A Napkelte tehát megmaradhatott a nyolcvanas években, mintegy zárványként utazva az időben, elkerülve mindenféle modernizálási kísérletet, úgy tartalmilag, mint megjelenésében.

Unalmas volt és avítt.

Mindezt azért fontos elmesélnem, mivel a Fidesz bojkottja és a liberális értelmiség utálkozása egyaránt a Napkelte ellen irányult, márpedig ilyen egybeesés nem fordult elő a kilencvenes évek eleje óta, tehát értelmezhetném a Magyar Televízió döntését korszerű és átgondolt paradigmaváltásként is, ha nem tudnám pontosan, hogy törleszkedés és politikai számítás áll a műsorváltozás mögött.

Orbánék bojkottja egyszerűen megfutamodás volt a kínos kérdések elől, mivel a Napkelte kétségtelenül baloldali irányultságú stábja nem működött közre mikrofonállványként, márpedig magyar politikus, különösen magyar jobboldali politikus csak a saját közönsége előtt szeret fellépni, ha módja nyílik rá, kijelöli a kérdező személyét is, előre elküldi a kérdéseket, és ami a legszörnyebb, mindezt meg is teheti, mert a nyilvánosság ereje nem működik, csupán befektetési bankok és mosóporok esetében.

A bojkott tehát nevetséges volt, de a Napkelte ettől még nem lett jobb, viszont a Magyar Televízió vezetősége pontosan tudja, hogy tavasszal országgyűlési választások lesznek, és khm, nem a baloldal tűnik esélyesnek.

A Fidesz kétharmad közeli győzelme esetén – ami könnyen előfordulhat –, gyakorlatilag teljhatalma lesz a közszolgálati médiumok fölött, márpedig a hatalom pénzt jelent, és pénz nélkül még a közszolgálati televízió sem tud működni.

Ez a helyzet áll elő akkor, ha a közmédiumok függetlensége csak névleges, mivel nincs törvényben rögzített költségvetésük, ezért aztán minden alkalommal kuncsorogniuk kell némi alamizsnáért, és a koldusok függetlensége csak látszólagos lehet. Nem tudnak ciklusokon át tervezni, képtelenek dolgozni, ezért aztán nem is próbálnak, választástól választásig élnek, meg akarnak felelni az aktuális kormányzatnak, és jó előre felkészülni a következőre, mert különben elzárják a csapokat.

Olyan ez nekem, mint Eperjes Károly Kossuth-díja… Megérdemelte, szerintem is megérdemelte, de mivel a Fidesz-kormány adta neki egyértelműen politikai okokból, így már mindörökre büdös lesz egy kicsit a dolog.

Ahová csak nézek, mindenhol készülődnek az emberek a következő – névlegesen jobbközép, de lényegében megfoghatatlan ideológiájú, ám módszereiben bolsevik – kormány hatalomra kerülésére, folyik a helyezkedés, egzisztenciálisan állam-függő művészek fedezik fel magukban a nemzeti érzés megfelelő változatát, pályázatokból élő alkotók kötik meg beteges kompromisszumaikat, hogy jövőre is tudják fizetni a lakáshitelük részleteit, és az egész valami rettenetesen szomorú, mégis mélységesen emberi.

Nem lesz többé Napkelte, ami nagyszerű, de ami helyette lesz, valószínűleg még rosszabb lesz, bár ideológiailag megfelelő, egy szagtalan-színtelen információs magazin, ahol a műsorvezetők udvariasak lesznek a fideszes politikusokkal és nem hozzák őket kellemetlen helyzetbe, majd a kiegyensúlyozottság jegyében a szocialistákkal is kedveskednek, az egész olyan lesz, mint egy születésnapi zsúr, lehetőleg jó hírekkel feldobva.

Sajnos azonban ez nem újságírás, ez nem televíziózás, csak valami megúszásra berendezkedett utánzat, mert a politika az ilyesmit szereti, erre ad pénzt, és egy olyan kis piac, mint Magyarország, képtelen eltartani a maga színvonalas televízióját.

Örök gyámság, nem fogunk szabadulni a politika kezéből, míg meg nem valósul az európai egyesülés valóban működő formája, közös nyelvvel, közös célokkal és sokféle kultúrával. Addig pedig marad a hóeleji sorban állás a pénztárnál, a politikailag beteg műsorok és a szánalmas helyezkedés négyévente.