Merethe Lindstrøm

Csenddé vált napok

regény

Noran Libro

Én engedtem be őt.

A betolakodó – így neveztem később, bár nem tört be. Csak becsöngetett, ahogy bárki, én pedig kinyitottam az ajtót. Még mindig felkavar, amikor erre gondolok. Valójában talán ez az, ami a legjobban zavar. Ő becsöngetett, én pedig kinyitottam az ajtót.

Egészen hétköznapi módon.

Aznap reggel mintha láttam volna őt egy pillanatra a kertben, amikor Simon munkába indult. Odalent állt a fák között. Egy fiatalember, olyan tizenkilenc-húszéves lehetett.

Amikor kinyitottam az ajtót, ott állt a lépcsőn, arra várva, hogy beengedjék. Akárki lehetett volna, tényleg, bárki.

Jó napot, mondta. Használhatom a telefont?

Volt valami fura ebben a jó napot-ban. Manapság nem sokan köszönnek így, akkoriban, a hatvanas évek közepén sokkal megszokottabb volt. De ő nem úgy mondta ezt, mint aki komolyan gondolja, mintha ez a nap tényleg jó volna, vagy mint aki valóban ezt kívánja. Úgy éreztem, csak úgy mond valamit, ami bárkinek szól és senkinek sem.

Nincs telefonunk, ezt akartam válaszolni. De ez nyilvánvaló hazugság lett volna.

A nappaliból kihallatszott a gyerekek zsivaja. Helena akkoriban még egészen kicsi volt, a kosarában feküdt, a másik kettő pedig ott játszott mellette a padlón. Hallottam a pontos időjelzést a rádióból, a fiú mögött szétterült a kert, ilyen korán a levegő még mozdulatlan, az előző esti eső csak könnyű permet a leveleken, a zöld fű kábán éledezik, valami megremeg, amint az árnyékot élesen felváltja a napfény. Nem is tudom, mit kémleltem, talán ürügyet kerestem, hogy becsukjam az ajtót.

Eléggé recseg a vonal, mondtam.

Nem baj, felelte. Átfutott rajtam, hogy vajon ezt kellene-e válaszolnia. Nem nekem kellett volna ezt mondani?

Már percek óta ott álltunk, s végül azért nyitottam ki az ajtót és álltam félre, mert úgy éreztem, udvariatlan vagyok. Amikor beengedtem, és elment mellettem, megéreztem a szagát. Egy másik ember szaga volt, valakié, aki túl közel jött hozzám, a nyugtalanságom felerősítette ezt az érzést. Az előszobában szétnézett, talán a telefont kereste, talán valami mást. A kisasztal felé biccentettem, de ő csak felemelte a kagylót, tárcsahang, miközben a számlap fölé tartotta, és kattanás, amikor visszatette.

Nem is akart telefonálni. Most már világos volt, hogy nem is akart telefonálni. Bármit kereshet.

Szép ház, mondta.

Igen, feleltem.

Felfigyeltem az övére erősített tokra, kicsi tok volt, biztosan tart benne valamit, egy szerszámot, összecsukható bicskát. Akkor vette észre a gyerekeket. Greta hason feküdt, előtte nagy ívpapír, a rajzra összpontosított, mellette a zsírkréták, melyeket kiszórt a szőnyegre. Kirsten ruhája felcsúszott, kilátszott a pelenkája, akkor még pelenkás volt, tornyot rakott az építőkockákból, egyiket a másikra. A fiú nézte őket, csak állt és nézte őket jó ideig, míg a gyerekek felfigyeltek rá, éreztem, hogyan fokozódik a nyugtalanságom. Arra gondoltam, kinyitom az ajtót és megkérem, hogy menjen el, de ezt egyszerűen nem lehetett megtenni.

A hang a rádióban akár valami suttogás, a szélben himbálóznak a fa hosszú ágai, olyan, mintha valami folyton közeledne és távolodna. Gyakran feküdtem álmatlanul, ezen töprengve; a gyerekek, amint felnéztek, kérdőn bámultak rá, aztán rám. Helena hadonászó karja a kosár pereme felett. Egy ideje már ébren volt, tudtam, hogy nemsokára sírni kezd unalmában, vagy, mert éhes.

Megkerülöm a fiút, bemegyek a nappaliba, ösztönösen felemelem a kosarat, odébb teszem a széles étkezőasztalon, távol tőle. A szoba végébe.

Közben ő is belépett, áll és a lányokat figyeli, a vonalakból, amiket Greta húz, kikerekedik egy jókora ház, egy kislány háromszög alakú szoknyában, a papír jobb sarkában ott a nap. Most egy virággal vesződik.

Miért ülnek a padlón, kérdezte a fiú.

Játszanak, feleltem.

Nem ezt kérdeztem, mondta. A hangja ingerült volt. Hallottam. Valami készül, gondoltam, talán az, amiért jött. Talán ez az, ahova el akart jutni, mindvégig ide akart kilyukadni, erre a pontra.

Inna egy kávét, kérdeztem, hogy megkíséreljem elkerülni, hogy visszalépjünk valamihez, amivé lehetett volna ez a látogatás.

Megrázta a fejét. Nem akarok semmit.

Nem igaz, hogy nem akar semmit, ezzel tisztában voltam.

Helena hadonászó karja, próbálta megfogni a saját ujját. Greta feltápászkodott, állt és minket nézett.

Kockáztattam.

Van egy kis pénzem, mondtam. Éreztem, hogy a gyomrom görcsbe rándul, először úgy tűnt, meg sem hallotta, nem is érdekli, mintha a pénz sem tisztázna semmit. Azt gondoltam: bárcsak pénz kellene neki. Odalépett a kertre néző ablakokhoz. A ház akkor is ugyanilyen volt, nem sokat változtattunk rajta azóta. Csak a kert volt kisebb, akkoriban több volt a fa, az erdő jobban befurakodott a kertbe, tele volt fákkal, melyeket később kivágtunk.

Mennyi pénze van, kérdezte és megfordult, úgy állt ott, mint egy kísértet, hátulról megvilágította a fény, nem látszott az arca.

Utánam jött, amikor kimentem a tárcámért az előszobába.

Húsz korona, mondtam. Ez minden.

A tenyerébe helyeztem a pénzt. Sápadt keze volt, emlékszem, azt hiszem, erre mindig emlékezni fogok. Úgy nyújtotta felém, mintha nem akarná elvenni a pénzt, mindössze elfogadná, mintha nem lenne mindegy. Erre felfigyeltem. Akkoriban nem volt ez nagy összeg, de nem is volt kevés. Zsebre tette, én pedig ránéztem, úgy éreztem, most találkozik a tekintetünk először. Mintha azelőtt nem sikerült volna a szemébe néznem. Hevesen vert a szívem, talán ki is hagyott egy-két dobbanást, lüktetett a mellkasomban, egyre hevesebben, nem akart csillapodni.

Azt hiszem, egyszerre fordultunk meg, miközben a következő történt. Greta felmászik egy székre, talán le akarja csillapítani a kicsit, aki sírni kezdett. Maga felé húzza a könnyű kosarat, a szék felborul, egyetlen pillanaton múlik, hogy nem rántja magával a kosarat. Greta bömböl, feltápászkodik és ordít. A kicsi megrémül, ő is torka szakadtából rázendít. Gretát csillapítgatom, magamhoz ölelem, megsimogatom a sípcsontján megjelenő csúnya piros foltot. Leveszem a kosarat az asztalról. Megfeledkezem a fiúról, megfeledkezem arról, hogy mögöttem áll.

És amikor megfordulok, nincs már ott. Nincs ott és Kirsten sincs sehol. Egy pillanatra teljes a csönd. A gyerekek abbahagyták a sírást, a rádióbeli hang elhallgatott, csak az ágak himbálóznak nyugodtan az ablak előtt.

Kiáltanék, de Greta ott áll mellettem. Elővigyázatosan megszólalok, Kirsten, mondom, Kirsten. Keresni kezdem, úgy nézek szét, mintha csak szórakozottságomban nem találnám. Amikor már lerohannék a pincelépcsőn, felfedezem, hogy a teraszajtó nyitva van.

A kertben könnyű szellő fúj, nem tudom, mi van rajtam, vékony pulóver és nadrág, vagy ruha, talán kötény is, akkoriban gyakran viseltem kötényt. A kert ragyog, érzem, milyen harmatos a fű. A kert végében kezdődik a bozót. A következő években körös-körül kivágtuk a fákat, de néhányat meghagytunk, mert úgy véltük, fontos, hogy a gyerekek lássanak fákat. A bokrok között bemegyek a bozótba.

Kirsten egy fatuskón ül, s mintha nagyon lekötné valami. Annyira mozdulatlan, hogy megrémülök, rákiáltok. Megfordul, rám néz, aztán a bokrokra mutat. Talán ő követte a fiút idáig, talán a fiú hozta magával.

De szemmel láthatólag nem esett baja. Ott ül a széles tuskón és az erdő felé mutogat. Mintha a fiú otthagyta volna, mielőtt eltűnt a sűrű ágak között.

Az epizód, így neveztem később, amikor beszéltem róla másoknak, Simonnak és a gyerekeknek, miután felnőttek. Mintha valahonnan az ismeretlenből került volna elő, máshonnan, akárcsak maga a betolakodó. A görög szó többértelmű, részben felvezetést jelent, például felvezethet egy történetet vagy egy életet, ugyanakkor a betoldásra is utal, a tragédiában a dialógusok azok, amelyeket betoldottak a kardalok közé. Az epizód előrevetíti, hogy valami következik még. Itt azonban nem következett semmi más, a fiú becsöngetett, s aztán eltűnt.

Semmit nem tudok a betolakodóról. Később láttam az újságban egy kishírt, leírást adtak egy fiatalemberről, aki behatolt néhány házba a környéken, s a cikk azt sugallta, hogy a fiatalember zavarodott volt. Ha úgy vesszük, nem történt semmi, Kirstennek nem esett baja. De én nem tudtam nem gondolni rá. Arra, hogy ki lehetett. Néha felriadok, és azt hiszem, hogy újra ott áll az ajtóban, újra beengedtem. Olyan, mintha soha többé nem akarna elmenni, mintha itt maradna velünk mindörökre. Az évek során mindössze elmosódott az alakja. Az arcát bizonyára összekevertem más arcokkal. Maga az eset azonban még tisztább, élesebb lett, mintha egyre közelítene hozzám.

Az epizód, amelyben van valami végzetes, ha jól végiggondolom. Olyan, mintha bevésődött volna, átmetszett volna valamit. Hasadás, mintha elhasadt volna egy vastag ponyva, a teljesen átlagos hétköznapoké, és a hasadáson keresztül átdereng valami, aminek nem kellett volna előbukkanni, láthatóvá válni.

Később, amikor tanítani kezdtem, gyakran eszembe jutott ez a jelenet. A fiú, a betolakodó egyidős lehetett a tanítványaimmal. Egy középiskolában, egy régi belvárosi gimnáziumban tanítottam. Nagy múltú, a hagyományokat ápoló intézmény volt, olyan épületben, amely meggyökerezett az önmagába vetett szilárd hitében, s ez épp olyan megingathatatlanul vette körbe, mint a kockakövek és az aszfalt. Teltek az évek, s én tudtam, hogy egyszer eljön az idő, amikor ez az iskola kivet magából. Megvolt nélkülem is. Úgy jártam-keltem a folyosókon, hogy közben, azt hiszem, mindvégig gyanítottam: ez az épület engem fölöslegesnek tekint.

Norvég nyelvet tanítottam és egy ideig irodalmat is, ez utóbbi fakultatív és igen népszerű tantárgy volt. Én viszont elég bizonytalan voltam. Az osztályteremben végignéztem a diákokon, hallottam saját lépteim kopogását a folyosókon, és arra gondoltam, hogy amint az idő telik, úgy tűnik egyre kevésbé ésszerűnek az, hogy itt vagyok. De rendületlenül ragaszkodtam ehhez a személyazonossághoz. Tanár voltam, gimnáziumi tanár. Ennek megfelelően öltözködtem és viselkedtem, ez a szerepkör határozta meg a szókincsemet és a korlátaimat. Mintha ugyan nem lettem volna helyettesíthető. És valóban, ahogy teltek az évek, az iskolából egyre jobban kikoptak a velem egykorú tanárok, s helyükre fiatalabb és jobban képzett kollégák özönlöttek be. Ha szép idő volt, ebédszünetben Simonnal találkoztam, az orvosi rendelő nem volt messze az iskolától. Lesétáltam a Nygaten utcán, elbaktattam az üzletsor előtt, végig az Allehelgensgatén, el a Markesmauet mellett, majd a Peter Motzfeldt utcán le a parkba, s a tó, a Lille Lungegárdsvannet partján leültünk egy padra, szemben a tóból kilövellő szökőkúttal. Bekaptuk az uzsonnát, beszélgettünk egy kicsit, aztán visszamentünk dolgozni. Ő visszatért a pácienseihez, én a diákokhoz. Munka után gyakran értem jött. Az autóban klasszikus zenét hallgattunk és megbeszéltük, mi történt aznap.

Néha, amikor lyukasórám volt, és Simon valamelyik betege lemondta az időpontot, a régi távíróközpont épületében, egy cukrászdában találkoztunk, s később, amikor a cukrászda sok év után bezárt, egy kávéházban, amelyet egyikünk sem kedvelt.

Nem tudom, a munka hiányzik-e, de szeretnék részese lenni valaminek, folyton olyan érzésem van, mintha kihagytak volna mindenből, és kívülálló lennék. Most, hogy a gyerekek már nem gyerekek, hanem felnőtt nők, ritkán látjuk őket. Voltak időszakok, amikor tartottuk a kapcsolatot egy-két kollégával, és néhányszor az ismerőseinkkel közösen nyaraltunk. De ez régen volt.

Éveken át álltam és néztem az osztályteremben a diákokat, akik mintha mindig ugyanazok lettek volna, az épületben eltöltött néhány év után ugyanolyan remek formába öntve, készen az egyetemre. Úgy tettem, mintha részt vennék a folyamatban, most legalábbis így érzem. Volt néhány kiemelkedően jó tanuló, s talán kétévente akadt egy-egy különösen érdeklődő diák, aki nem tekintette személyes sértésnek, hogy Olav Duunt kell olvasnia. Talán érettebbek is lettek ez alatt a három év alatt, és én eltúloztam azt az érzést, hogy mindannyiukat egyformának láttam. Úgy tekintettem rájuk, mintha ők jelképeznék ezt a helyet, s mindazt, amitől én nem tudtam elszakadni, amit éveken át képtelen voltam abbahagyni. A munkát, amelyre, gyanítom, alkalmatlan voltam, igazából nem ezt szerettem volna csinálni. De nem tudtam, mihez kezdjek. Azt mondogattam magamnak, szerencsés vagyok, hogy itt lehetek, itt dolgozhatok. S azt, hogy élvezem.

Aztán egy nap virágokat kaptam, a diákok megvásárolták Duun Embertársak című művét díszkötésben. Az igazgató beszédet mondott, és volt egy uzsonna kávéval és süteményekkel. A napjaim hirtelen megváltoztak, miután abbahagytam a munkát. Eleinte jó volt kettesben lenni Simonnal. Csak néhány évvel ezelőtt kezdett megváltozni. De talán már jóval korábban is emésztette a nyugtalanság, talán így nyilvánul meg az, amit régóta akar. Hogy a maga útját járja.

Néha, amikor felébredek, azt hiszem, hogy Simon hangját hallottam, a hangot, melyet kezdek elfelejteni, amióta helyét átvette a csönd. Felébredek és rájövök, hogy bizonyára álmomban hallottam. Olyan ritkán szólal meg.

Komor tájra nyílik a kilátás innen, az öregségből. Néhány héttel ezelőtt felhívott Helena, a legkisebb lányunk, és azt mondta, egy buszmegállóban vette fel autóval az apját, ott állt és a menetrendet vizsgálgatta.

Apa, kiáltott rá. Hova akarsz menni?

Hova akart menni? – kérdezte tőlem, miután hazahozta.

Nem tudtam mit felelni. Nem tudom, mondtam. Elég nyugtalanító, suttogta Helena, hogy Simon ne hallja. Egyszerűen eltűnhetett volna.

Néhány nappal később Helena beugrott a borítékkal és a kérvénnyel. Letette az előszobába, a kisasztalra.

Itt hagyom, anya, mondta. Láttam, hogy ott áll az előszobában, a félhomályban. Helena, aki egészen kicsi volt, amikor az epizód történt. Elfelejtettem felkapcsolni a lámpát. Kitapogattam a villanykapcsolót.

Vannak olyan idősotthonok, ahol jól érezné magát. Muszáj valahova beköltöznie, mondta Helena, és a borítékra mutatott, mintegy kihangsúlyozva a szavait.

Valahova, ahol vigyáznak rá, folytatta. Nem engedhetem, hogy egyedül vállald a felelősséget. Így, hogy apa folyton a maga útját járja, folyton hallgat.

Hosszan beszélt, hangja visszhangzott az előszobában. Nem szokott hangosan beszélni, de úgy tűnt, most átgondolta, mit akar mondani. És amikor elment, megölelt. Mint mindig.

Idősotthon.

Láttam, hogy ott hever a kérvény. Azóta sem mozdítottam el onnan.

Akármivel foglalkozom is, állandóan ez jár a fejemben.

Vannak napok, amikor nem emlékszem a hangszínére, hogy tényleg olyan mély hangja volt-e, mint hiszem, képtelen vagyok felidézni. A hallgatása. A szavak fokozatosan fogynak, mintha táplálék híján elapadnának. Miután nyugdíjba ment, egyedül kezdett kószálni, bebuszozott a városba és felsétált a dombra az egyetemhez. Elüldögélt a Természettudományi Múzeum vén kertjében, az utcáról beszűrődött az egyetemisták zsivaja, órákig ült a növények, bokrok és fák között, melyek neve és faja kis táblákon látható. Zavartalanul, körbezárva. Itt ült, míg eltelt az egész nap, átrohant a városon és véget ért, míg a fény lassan eltűnt a fák, a hegyek mögött, talán olvasott vagy csak a könyvet tartó ujjait nézte, és az egyetemistákat, akiknek a mozgását mintha széttördelték volna a zöld kerítés magas oszlopai, amint elhaladtak mögötte.

Amikor elment hazulról, általában felhívtam néhány órával az elindulása után és megbeszéltük, mit hozzon, mert hazafelé általában bevásárolt. Elmondtam, mire van szükségünk, nem kellett leírnia, megjegyezte.

Soha nem szeretett telefonálni, mindig én beszéltem többet. De valami megváltozott, eleinte, az első hetekben-hónapokban észre sem vettem, a változás lassan kúszott be. A szünetek, a csöndek. Néha olyan kurtán-furcsán vetett véget a beszélgetésnek, hogy visszahívtam és megkérdeztem, valami rosszat mondtam-e.

Ugyan, mi volna, felelte. És ezek a válaszok kezdtek aggasztani. Mintha lett volna egy listája, amelyen felváltva használható rövid válaszok állnak, s a listát maga elé tartva kiválasztana egyet, ami talán odaillik. Csakhogy nem mindig illett oda.

Hazajött és vagy bevásárolt, vagy elfelejtette. Készítek vacsorát, éhes vagy, kérdeztem, nem, köszönöm, felelte, vagy: nem gondolkoztam rajta. Bement és leült egy könyvvel, míg elé nem tettem az ételt, evett egy falatot, jóval azután még egyet, s végül az étel kihűlt és késő este lett.

A csönd fokozatosan állt be, néhány hónap, fél év leforgása alatt. Esetleg azt mondja, köszönöm a vacsorát, vagy viszlát. Hivatalos lett, akár egy szállóvendég, tartózkodó, akár egy utas, akivel véletlenül összefutsz a buszon. Nagy ritkán rajtakapom, hogy az ablaknál állva nézelődik, hogy elmosolyodik valamin, amit olvas vagy a tévében lát, s ilyenkor azt gondolom, visszatért. Mintha valóban valami távoli utazásra indult volna. De ha megkérdezem, mit néz vagy mi olyan muris, értetlenül pillant rám. Az orvos, egyik fiatalabb kollégája azt mondja, hogy egész egyszerűen megöregedett. A megoldás – mert természetesen ilyen helyzetekre is van megoldás, mi másért keresnénk fel egy orvost – egy idősotthon, az a napközi idősotthon, ahova Simon hetente kétszer bejár.

Én viszem el autóval. Mindenhova én viszem el. Beül az anyósülésre és megvárja, amíg én is jövök. Első alkalommal, amikor odamentünk, egy ügyintéző fogadott és végigkísért a folyosókon: a műanyag borítású, intézeti szürkésfehér falak, a nyugtató hatású díszítőmotívumok, a faszívecskékkel díszített ajtók alagútra emlékeztettek; az egyik folyosó végében egy terem volt üvegajtókkal. Itt, a társalgóban kis csoport üldögélt. Senki nem nézett fel, amikor beléptünk. Az öregek egy asztalnál ültek, két alkalmazott halkan beszélgetett. Simonnak hoztak egy széket, leült a többiek mellé az asztalhoz. Egyre mosolygott. De amikor elindultam, utánam nézett, elkísért a tekintetével. A pillantása, az asztalon nyugvó keze, görnyedt válla ebben a teremben, ezen a helyen. Ez nem az a hely, ahova tartozni lehet.

Most, amikor sokadszorra lépek ki az épületből, a bejáratnál két fiatal ápoló áll, cigarettáznak. Amint elhaladok mellettük, látom, hogy egyikük földre dobja a csikket és rátapos. Milyen lehangoló mozdulat. Sokszor álltam a parkolóban tétovázva, tele kétségekkel, akár egy mitológiai alak, ez a határ az alvilág és a mi világunk között, én átvágok a keskeny aszfaltcsíkon, Simon odabent van a folyosókon, ha most megfordulok, ő mindörökre eltűnik. Muszáj valakinek elmondanom, milyen érzés ez, miért annyira nehéz együtt élni valakivel, aki hirtelen elnémult. Nem csak olyan, mintha ő már nem lenne ott. Olyan, mintha te magad sem lennél jelen.

* * *

Körülnézek a házban, mindennek megvan a helye, ezek a rend elemei. Olyan rend van, akár egy múzeumban vagy templomban, a tárgyak úgy sorakoznak, mint egy kiállításon. Kevés tárgyat használok még mindig, kevésnek van vajmi gyakorlati haszna. Olyan társadalmi rítusok tartozékai, melyeket ma már nem tartunk meg, s ha mégis, ritkán jelentenek valamit. A tárgyak feltűnő emléksorozattá sorvadtak. A régi falióra az asztal fölött, a teáskészlet a zárt üvegajtós tálalóban. Elképzelhető, hogy ez a ház azért van, hogy helyet adjon a tárgyaknak, legalábbis inkább létezik ezekért, mint értünk.

A ház miatt, a felhalmozott tárgyak miatt négy-öt évvel ezelőtt felvettünk egy házvezetőnőt. Soha azelőtt nem volt házvezetőnőm, nem is akartam, hogy legyen. A lányaink javasolták, hogy fogadjunk fel valakit, aki segít. Ez nem szokatlan ezen a környéken. Látom, amint fiatal és középkorú nők egész hadserege vonul végig hetente többször délelőtt a villák között, kulcsuk van a jól őrzött házakhoz, bemennek, kikapcsolják a riasztót, a biztonsági berendezést. A néptelen házakban valószínűleg előkapják a felmosórongyot, a vödröt megtöltik vízzel és tisztítószerekkel, körbekeringőznek az egészségtelen klórszagban, letakarítják a vécéülőkét, felmossák a fürdőszobapadlót, megetetik a bezárt ölebeket, kiürítik a kukákat, összeszedik a szétszórt játékokat a gyerekszobában. Néhány óra múlva kijönnek, bezárják az ajtót és eltűnnek az úton. Nem akartam egy idegent a házunkba, de nem voltak érveim, melyek alátámasztották volna ellenállásomat. A lányok, a lányaink szerint szükségünk volt segítségre. Nagy ez a ház, mondták.