Charles Gilman

Titkok a Lovecraft suliból

Ventus Libro Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Impresszum

Szüleimnek

– Ne mozdulj!

– Mi a baj?

– Van valami a nyakadon.

Glenn Torkells megtapogatta a tarkóját.

– Nem érzek semm…

– Óvatosan! – figyelmeztette Robert Arthur. – Egy bogár.

– Milyen bogár?

Robert nem tudta pontosan. Az állatnak két szárnya, élénklila törzse és fullánkja volt.

– Azt hiszem, egy darázs.

Glenn megdermedt. Mint minden tizenkét éves fiú, ő is jól tudta, hogy ha darazsat lát, az első és legfontosabb szabály, hogy mozdulatlan maradjon. Ha békén hagyja őket az ember, előbb utóbb megunják a dolgot, és továbbszállnak.

De úgy tűnt, ez a példány nem volt tisztában a darazsak szokásaival. Számára szemmel láthatóan az elképzelhető legkényelmesebb hely Glenn nyaka volt.

A fiúk a Lovecraft Általános Iskola kinti focipályáján álltak, Glenn kapus volt, Robert pedig hátvéd. A csapat többi tagja a pálya túloldalán helyezkedett el, és éppen Lynn Scottot figyelték, aki egy büntetőrúgást hajtott végre. Glandis edző a sípjába fújt, és kiabálni kezdett.

Kora november volt és kedd reggel.

– Még mindig ott van? – kérdezte Glenn.

– Igen – felelt Robert.

– Mit csinál?

– Semmit.

– Próbáld meg lesöpörni!

– A kezemmel?

– Nem, a lábaddal! Mégis, mit gondolsz?!

Robert nem volt oda az ötletért, hogy megérintsen egy darazsat. Először is, nem tudta, hogy fogja meg. A rovar feje túl kicsi, a szárnya pedig túl vékony volt. Lila törzsét számtalan apró tüske borította, úgy nézett ki, mint egy apró sündisznó.

– Talán mégis meg kéne mozdulnod – tanácsolta Robert. – Próbálj meg egy helyben forogni, hátha elszédül és leesik.

Glenn széttárta a karját, és pörögni kezdett, akár egy balerina. Egyre gyorsabban és gyorsabban, de a darázs nem mozdult. Valahonnan a semmiből hirtelen egy focilabda zúgott el mellettük, és egyenesen a hálóba repült.

– Hol a védelem?! – üvöltötte az edző. Elindult feléjük, és hevesen lengette a zászlót, hogy felhívja magára a figyelmet. – Mi a fene történik ott?

Glenn nem válaszolt, csak forgott rendületlenül.

Az edző a szokásos fehér pólóját és piros rövidnadrágját viselte. Az a pletyka járta, hogy az év minden napján rövidnadrágban jár, még télen, sőt a legfagyosabb New England-i szelek idején is.

– Mi ütött Torkellsbe? – kérdezte.

– Egy darázs van a nyakán – magyarázta Robert.

Az osztály többi tagja is köréjük gyűlt, ámuldoztak és Glennre mutogattak. Mindenki egyetértett abban, hogy ez a legnagyobb darázs, amit valaha láttak. A mérge pedig kétségkívül halálos, de legalábbis nagyon fájdalmas. Ha megszúr valakit…

– Torkells! – kiáltott fel az edző. – Hagyd abba a forgolódást, és gyere ide! Hadd vessek egy pillantást arra a szörnyetegre.

Glenn megtorpant, mert már szédült a sok forgástól. Az edző belesett a pólója alá, ahol a darázs fenyegetően zümmögött.

– Ejnye! – csodálkozott Mr. Glandis. – Hát ez meg hogy került ide?

Robert az égre mutatott.

– Nem tudná esetleg leszedni rólam? – kérdezte Glenn.

Az edző más szögből is szemügyre vette a darazsat.

– Nem hinném, hogy az jó ötlet.

– Nem akarom, hogy megcsípjen.

– Látod, épp ez a gond – magyarázta az edző. – Már megszúrt, vagyis pontosabban éppen most szúr meg.

– Micsoda?!

A többi gyerek közelebb lépett, hogy jobban lássák az eseményeket, de az edző hátrébb terelte őket. Robert ekkor látta csak meg, hogy a darázs fullánkja mélyen belefúródott Glenn nyakába, és egyre növekvő vörös duzzanatot hagy maga után.

– Agyoncsaphatnám a mappámmal – ajánlotta fel az edző –, de nem akarom, hogy beleszakadjon a fullánkja. Legjobb, ha várunk, hogy aztán kihúzhassuk a nyakadból.

– Kockáztassunk! – döntött Glenn. – Csak szedje le rólam, jó?

A darázs ezúttal még hangosabban zümmögött.

– Rendben van, akkor háromra – vezényelt az edző, és a feje fölé emelte a mappát. – Készen állsz?

– Igen, igen, csinálja!

– Egy…

Glenn megragadta a kapufát, hogy felkészülten várja a csapást, és behunyta a szemét.

– Kettő…

Robert is félig becsukta a szemét. Úgy érezte, nem tudja végignézni ezt a szörnyűséget.

– Három!

Ebben a pillanatban – mielőtt az edző lecsaphatott volna rá a mappával – a darázs lepottyant Glenn nyakáról a földre, és megdöglött.

– Mire vár? – kiabált Glenn. A szeme még mindig csukva volt. – Gyerünk! Csapja le!

– Vége van – mondta Robert.

Glenn kinyitotta a szemét, és ijedten pislogott.

Az edző lehajolt, és szárnyánál fogva felemelte a darazsat. Érdekes módon az eddig lila tor teljesen elvesztette a színét, már csak élettelen szürke volt.

– Nos, ezzel megvolnánk. Hogy érzed magad, Torkells?

Glenn a duzzanatra szorította az ujját.

– Nem túl jól.

– Jobb lesz, ha elmész a nővérhez. Robert majd elkísér. Vigyétek ezt is! – tette hozzá, és feléjük nyújtotta a döglött darazsat. Egyik fiúnak sem volt kedve megfogni. Az edző erre dühösen összehajtogatta az egyik jelenléti ívet, és beletette a rovart. – Gyerünk, siessetek! Ez akár súlyos is lehet.

Alig tettek néhány lépést a pályán, Glenn megbotlott a saját lábában. Robert elkapta a karját.

– Jól vagy?

– Furcsán érzem magam – felelt Glenn. – Tüzel a testem.

– Menjünk gyorsan! – mondta Robert.

A fiúk az egyik oldalbejáraton jutottak be a Lovecraft Általános Iskolába. Az épület valóságos műalkotás volt, alig három hónapos. A folyosókon csúcstechnológiás képernyők sorakoztak, a szekrények elektromágneses, lopásgátló zárral működtek, minden tanteremben több számítógép is volt. A díszes külső azonban sötét titkokat rejtett.

A Lovecraft Általános Iskolában több helyen titkos átjárók működtek, amelyek egy alternatív világba vezettek – egy másik dimenzióba, melyben egy elvetemült tudós, Crawford Tillinghast az emberiség leigázásán dolgozott. Egy egész szörnyhadsereget keltett életre, akiket emberi álruhában küldött át ebbe a világba. Néhányan tanárként, mások diákként éltek tovább, a veszély mindenütt ott leselkedett, senkiben nem lehetett megbízni.

– Mi a helyzet Miss Mandisszel? – suttogta Glenn.

Néhány perc múlva a fiúk megérkeztek az orvosi szobához, Glenn azonban megtorpant az ajtó előtt.

– Mi van, ha ő is közéjük tartozik?

– Kiderül, ha megpróbál megharapni minket – felelt Robert, de maga sem tudta, hogy komolyan mondja-e, vagy csak viccel. – Gyere, menjünk be!

Most találkoztak először a nővérrel. Robert arra számított, hogy Miss Mandis köpenyt visel majd, mint a kórházi ápolónők, de akit meglátott, sokkal inkább hasonlított egy átlagos anyukára, átlagos blúzban és szoknyában.

Amint Miss Mandis meglátta Glennt, felugrott a székéből.

– Mi történt, fiúk?

Robert átnyújtotta neki a döglött darazsat

– Ez csípte meg. Néhány perce még lila volt.

Miss Mandis egy térelválasztó mögé terelte a fiúkat, majd megkérte Glennt, hogy feküdjön fel az ágyra.

– Allergiás vagy a méhcsípésre?

– Nem hiszem.

– Csípett már meg valaha is méh vagy darázs?

– Így még soha.

– Hogy érzed magad? Fejfájás, émelygés, légzési nehézség?

Glenn a fejét vakarta.

– Semmi.

A nővér lámpafény és nagyító alatt vizsgálta meg a duzzanatot. Már sokkal csúnyább volt, mint a pályán, a színe majdhogynem lilára változott, és a dudor is hatalmasra nőtt.

– Nem látok fullánkot sehol. Ez jó jel.

Elővett egy kis jeget, rongyba csavarta, és a csípésre helyezte.

– Ez majd leviszi a duzzanatot. Érzel bármilyen fájdalmat?

– Csak ott, ahol megcsípett. Olyan, mintha égne a nyakam.

– Próbálkozzunk egy kis antihisztaminnal.

Elvette a jeget, és egy kis krémet kent Glenn nyakára.

– Talán ez segít.

Robert attól félt, hogy Miss Mandis visszaküldi majd őt a tornaórára, ha unatkozni látja, így úgy tett, mint aki nagyon elfoglalt. Fel-alá járkált az irodában, és gondosan áttanulmányozta a posztereket. Néhány pillanat múlva különös, zúgó hang ütötte meg a fülét. A legközelebbi ablakhoz ment, ahol három kétségbeesett házilégy igyekezett kijutni a szabadba, de minduntalan az ablakba ütköztek.

Ha nem lett volna furcsa érzése, Robert egész jól szórakozott volna rajtuk.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Miss Mandis Glennt. – Segített a gyógyszer?

– Nem is tudom – felelt Glenn és végigsimította a nyakát.

– Talán haza kéne menned – mondta a nővér, és a telefonért nyúlt. – Mi az anyukád telefonszáma?

– Ő Arizonában él – magyarázta Glenn.

Furcsa módon ez volt az egyetlen dolog, amit Robert Glenn édesanyjáról tudott; az ország másik felén él, és régóta nem volt otthon. Glenn soha nem emlegette, így Robert sem kérdezősködött.

– És az apukád?

– Ő dolgozik.

– Felhívhatom?

– A főnöke nem igazán szereti az ilyesmit. Ha telefonon hívják, le kell állítani a munkát.

Mr. Torkells a Dunwich Kozmetikumoknál, a környék utolsó, még működő gyárában dolgozott. A feladata az volt, hogy sampont töltsön apró tasakokba, amelyeket az újságok oldalain helyeznek el termékmintaként. Glenn sokszor említette már, hogy szinte soha nem kell sampont venniük, mert százával állnak otthon a kis tasakok.

– Ez vészhelyzet – közölte határozottan Miss Mandis. – Mi a gyár telefonszáma?

Glenn megint a fejét vakargatta.

– Nem is tudom…

– Folyton vakarózol – állapította meg Miss Mandis. – Viszket a fejed?

– Az nem a csípéstől van – nyugtatta meg Glenn. – Egész héten viszketett.

– Ez egyáltalán nincs rendben – mondta a nővér.

Felhúzott egy pár gumikesztyűt, és a lámpát Glenn fejére irányította. Egy kis fésűvel átvizsgálta a fiú szőke, hullámos fürtjeit.

– Ó, te jó ég! – sóhajtott.

– Mit lát? – kérdezte Glenn.

– Egy rakás apró bogarat – válaszolta a nővér. – Fejtetűk.

A nap végén, miután a tanárok és diákok nagy része hazament, Robert kisétált az iskola parkolójába. Barátja, Karina Ortiz már ott volt, és a sima betonon gördeszkázott. Amint meglátta Robertet, kitört belőle a kacagás.

– Te jó ég! – kiáltott fel.

– Jól van! – mondta a fiú. – Nevess csak ki!

Mint kiderült, nem csak Glenn Torkells volt tetves, Robert is megfertőződött, Miss Mandis pedig ragaszkodott hozzá, hogy ott helyben essenek át egy kezelésen. Először megmosta a fiúk haját fertőtlenítő samponnal, majd egy elektromos borotvával majdnem kopaszra nyírta őket.

– Aranyos – mondta aztán Karina. – Úgy nézel ki, mint egy kiskutya.

Robert szemügyre vette magát az iskolabusz ablakában.

– Úgy érzem magam, mint egy skinhead.

– Örülj, hogy nem vagy lány. Jill Warrington hét éve növesztette a haját, de ma délután Miss Mandis szinte az egészet levágta. Azt mondta, ez az egyetlen módja, hogy megelőzzék az újrafertőződést.

– Ez nagyon durván hangzik.

– Azt hiszem, ezek afféle szupertetvek. Nagyon ragaszkodók, és a szokásos kezelések egyáltalán nem használnak ellenük. Drasztikus lépéseket kell tenni a kis pernahajderek ellen, különben visszajönnek.

– Pernahajderek? – kérdezte Robert.

Karina elvörösödött.

– Akarom mondani, kis fickók…

Karina gyakran használt idejétmúlt, 80-as évekbeli kifejezéseket. Technikailag csak tizenhárom éves volt, de már majdnem harminc évvel korábban meghalt egy robbanásban, ami a Tillinghast-kastélyban történt. Robert és Glenn segítségének köszönhetően mára normális diákként járhatott a Lovecraft Általános Iskolába – a lelke azonban csapdába esett az iskola épületének közvetlen környékén. Ez volt az oka annak, hogy Roberték gyakran töltötték az idejüket órák után a parkolóban.

Ezen a napon Tök és Mag is csatlakozott hozzájuk. Ők különleges patkányok voltak. Két fejjel és egy testtel.. A tanév elején másztak bele Robert táskájába, és a fiú nem igazán tudta, honnan jöttek, vagy hogy miért pont őt választották gazdájuknak. Két hónap együttlét után azonban már aligha tudta volna elképzelni az életét nélkülük. Tök és Mag okosak voltak, bátrak és (Glenn és Karina mellett) Robert legjobb barátai lettek.

– És hol van Glenn? – kérdezte Karina.

– Miss Mandis korábban hazaküldte – magyarázta Robert. – Megcsípte egy borzasztó nagy lila darázs.

– Ez egy nagyon furcsa hét. Ma ebédnél egy katicabogár repült Emily Sena szájába. Le is nyelte. Tudtad, hogy a takarítók sztrájkolnak?

– Az mit jelent?

– Azt, hogy nem takarítják ki az iskolát, amíg nem kapnak fizetésemelést. Ezért van tele minden szemetes. És ezért olyan irtózatos a bűz a mosdókban. Ha engem kérdezel, ez csak rosszabb lesz.

Karina előhúzta a gördeszkáját, és végighajtott a mozgássérültrámpán a parkoló szélén. Egész héten azt gyakorolta, hogy végig tudjon csúszni a kapaszkodón, ám ezúttal sem sikerült: ő leesett, a gördeszka pedig elgurult.

– Tudod, van valami, amit nem értek – szólt Robert. – Nem tudsz megfogni egy ceruzát sem. Egy ajtót se tudsz kinyitni. Akkor mégis, hogy tudsz gördeszkázni?

Karina leporolta a nadrágját és talpra ugrott.

– Ez bonyolult. Sok házid van?

Amikor Robert Karina szelleméletéről kérdezősködött, a lány mindig igyekezett kitérni a kérdések elől, de a fiú ezúttal nem hagyta annyiban a dolgot.

– Meg akarom érteni, hogy lehetséges – mondta. – Tudsz például biciklizni? Vagy evezni?

– Nem, csak gördeszkázni – felelt Karina. – A deszka velem volt, amikor… a robbanás történt – mondta, majd Robert felé lökte a gördeszkát. Amikor a fiú megpróbálta megállítani a lábával, az egyszerűen keresztülsuhant rajta.

– Király! – kiáltott fel. – Egy szellemdeszka!

– Tudod, hogy utálom, ha ezt mondod – grimaszolt Karina.

– Igazad van, bocsánat – mondta Robert. – Mit szeretnél, mit mondjak?

– Talán hagyjuk a témát. Próbáljunk meg olyasmiről beszélgetni, amiben nem jön elő az, hogy hátborzongató lény vagyok.

– Ilyet sose mondtam.

– Nem számít.

– Viszont neked legalább még mindig megvan a hajad – viccelt Robert, de Karina nem nevetett.

– Tudod, még így is bármikor cserélnék veled.

Tök és Mag hangosan csattogtatták a fogaikat. Egy hangyasort figyeltek. Robert rájuk szólt, hogy hagyják békén őket, de a patkányok nagyon meg akartak mutatni neki valamit.

– Jól van, jól van, jövök már.

Amikor Robert közelebb ment hozzájuk, csak akkor látta, hogy nem egyszerűen néhány menetelő hangyáról van szó; egy egész hadsereg vonult el előtte. Több százan, sőt talán több ezren is voltak. Keresztülmasíroztak a parkolón, és eltűntek egy falmélyedésben.

– Ezt nézd meg! – szólt oda a fiú Karinának. – Szerinted hova mennek?

– Gondolom, az étkezőbe – felelte a lány. – Attól tartok, a holnapi ebédben lesz némi extra fehérje.

– Talán ez megállítja őket – mondta Robert. Kinyitotta az üvegét, és egy kis vizet locsolt a falra. Sikerült is néhány tucat hangyát elmosnia vele.

A sereg maradék része azonnal útvonalat váltott. Most, ahelyett, hogy a fal felé meneteltek volna, Robertet vették célba. Néhányan már el is érték a cipője orrát, úgyhogy a fiú kibújt belőle, és hátrébb lépett.

– El akarnak kapni, Karina! – nevetett. – Segíts!

A hangyák serege ekkor kettévált, és megpróbálta bekeríteni Robertet. Apró lábaikkal olyan gyorsak voltak, hogy a fiú alig tudott elugrani előlük. A kitartó rovarok nem tudták tartani vele a lépést, de ez nem akadályozta meg őket abban, hogy tovább próbálkozzanak. Szinte keresztülkergették a parkolón.

Karina aggódva figyelte az eseményeket.

– Nagyon furcsa ez a hét… – mondta újra elgondolkodva.

Robert és édesanyja egy kis, kétszobás házban éltek a város egyik zsákutcájában. Amikor a fiú hazaért, Mrs. Arthur a bejárati ajtónál várta.

– Ó, te szegény! – mondta és közelebb húzta magához a fiát. Robert egy pillanatig azt hitte, hogy meg akarja ölelni, de aztán meglátta, hogy anyja mindkét kezére gumikesztyűt húzott. Máris két oldalról megfogta a fiú fejét, és elkezdte alaposan átvizsgálni a haját.

– Szerintem Miss Mandis kiszedte az összeset, anya…

– A peték miatt kéne igazán aggódni! – mondta Mrs. Arthur, miközben egy sűrű fésűvel átfésülte Robert haját. – Egyetlen tetű is több száz petét képes lerakni.

Robert édesanyja ápolónőként dolgozott a dunwichi kórházban. Ha higiéniai kérdésekről volt szó, saját magán kívül senkiben nem bízott.

– Itt egy! – mondta. – Itt pedig egy másik! Még kettő! Hogy nem vette észre ezeket? Na, majd én kiszedem őket.

Valószínűleg még órákig vizsgálgatta volna Robert haját, ha Tök és Mag nem mozdult volna meg a fiú táskájában.

– Mi volt ez? – kérdezte Mrs. Arthur hirtelen. – Van valami a táskádban?

– Máris jövök – pattant fel Robert, és felrohant az emeletre.

Mrs. Arthur halálosan félt az egerektől, és soha nem egyezett volna bele, hogy egy kétfejű patkány lakjon a házukban. Emiatt kellett Robertnek minden nap ki- és becsempésznie kis barátait a táskájában. Amikor felért a szobájába, kihúzta a cipzárt, a patkányok pedig az ágy alatti cipősdobozukba ugrottak.

– Maradjatok itt! – kérte őket Robert. – Majdnem lebuktunk!

Amikor visszaért a földszintre, édesanyja éppen egy nagy tál húsos raviolit tett az asztalra.

– Glenn kedvencét csináltam – mondta. – Ma este nem jön át?

Robert ekkor jött rá, hogy már majdnem hat óra van, ez pedig a szokásos vacsoraidő.

– Azt hiszem, nem – felelt.

Glenn hetek óta minden nap átjött vacsorázni. Általában többet evett, mint Robert és az anyukája együttvéve, de Mrs. Arthur nem bánta, hogy többet kell főznie. A ház vidámabbnak tűnt, amikor hárman voltak. Glenn mindig vicceket mesélt az asztalnál, Robert pedig néha annyira nevetett, hogy a tej az orrán csordult ki.

– Nos, azt hiszem, nem is lesz rossz egy este kettesben – mondta Mrs. Arthur. Robert mellé ült, és az ölébe hajtogatta a szalvétát. – Tetszik a hetedik osztály?

Robert sosem tudta, hogyan válaszoljon az efféle kérdésekre. Nem tudta rávenni magát, hogy felfedje azokat a rémségeket, amelyekkel az iskolában találkozott. Mrs. Arthur mit sem tudott Crawford Tillinghastról és a titkos kapukról a Lovecraft suliban. Robert soha nem mondta el senkinek, hogy Tillinghast diákokat és tanárokat rabolt el, akiknek a lelkét urnákba zárja, a testükben pedig szörnyeket küld vissza az iskolába. Hogy is hihette volna el neki bárki is mindezt – beleértve a saját édesanyját?

– A hetedik osztály szuper – mondta végül.

– Ezt jó hallani – mosolygott Mrs. Arthur.

Miután befejezték az evést, Robert anyukája kimert néhány kanál raviolit egy műanyag dobozba.

– Miért nem viszed el a maradékot Glenn-nek? – javasolta. – Biztos nagyon örülne, ha meglátogatnád.

Robert nem volt ebben olyan biztos. Több mint három hónapja voltak barátok Glenn-nel, de még soha nem járt a házukban. Kívülről sötétnek és lepusztultnak tűnt, Robert nem bánta, hogy a barátja még soha nem hívta be.

Mrs. Arthur azonban ragaszkodott hozzá. Robert kezébe nyomta a dobozt.

– Menj! – mondta. – Mielőtt még túl késő lesz.

Robert felvette a kabátját és a sapkáját, kilépett a bejárati ajtón, és az ablaka alá állt. Kétszer füttyentett, és néhány pillanat múlva Tök és Mag futott lefelé az ereszcsatornán.

– Kövessetek, srácok! – mondta nekik. – Sétálunk egyet.

A massachusettsi Dunwich legszebb házai a parti sziklák tetején álltak, és az óceánra néztek. Robert és Glenn is két mérföldre laktak a parttól, a város „ipari negyedének” nevezett részében. A gyárak többségét már évekkel korábban lebontották. Itt az utcai lámpák többsége vagy kiégett, vagy alig pislákolt. A teljes sötétséget csak a hold ezüstös fénye törte meg.

Tök és Mag Robert mellett szedték apró lábacskáikat, és néha meg-megtorpantak egy árnyék láttán vagy hirtelen zaj hallatán.

– Nyugalom, srácok! – suttogta a fiú. – Minden rendben.

Glenn hat háztömbbel odébb lakott a Liberty Streeten. Egy kicsi, dobozszerű, sárga alumíniumburkolatú házban éltek. Az apró udvart szemét borította: autókerekek, téglák, terelőkorlát-darabok, egy esővízzel teli csónak. Gyakran előfordult, hogy vadidegenek álltak meg a ház előtt, mert hirtelen nem tudták, hogy valamilyen garázsvásárt vagy lomtalanítást látnak-e. Robert megkönnyebbülve látta, hogy a kocsifelhajtó üres – ez azt jelentette, hogy Mr. Torkells nincs otthon. Glenn apja magas volt és hajlott hátú, nagyon ritkán beszélt, és soha nem mosolygott. Robert nagyon félt tőle. Ha akár halvány esélye is lett volna arra, hogy Mr. Torkells a közelben van, Robert soha nem kopogott volna be.