Mészáros F. Sándor

Egyszer elmondom neked

Kossuth Kiadó

Kilépés előtt, a kapuból visszanéztem, a házak kikötött hajókhoz hasonlóan magasodtak a felhős ég alatt, rajtuk az ablakok fényes négyzetei, így lakásunk tetőtéri háromszöge hívogatóan világított utánam. Az utcánk messze futó egyenesét részben lehetett belátni, az úttest feletti lámpák fénypamacsai ellenére a Szentes utcai kereszteződés után sötét volt minden.

Mint a lámpaláz iskolai szavaláskor, úgy illant el belőlem az iménti bosszúság. Ugyan, az egész méltatlan, nem érdemes bosszankodni miatta: az egyik szomszéd ugyanis tovább hízlalta a pince-garázsunk előtt kialakított lom-kupacát – hiába kérem, ne tegye, csak bólogat nagyokat, hümmögve igenel, aztán folytatja. Sajátjának tekinti a társasházi közös területet, aztán megsértődik, ha az ember szóvá teszi a terjeszkedést. Húsz éves házunkban sajnos nehéz bármiben egyezségre jutni: most ne csináljunk semmit, nyáron sem alkalmas, télen meg pláne. Egészében nem nézünk ki rosszul, de rozsdásodik a kerítés, a felülvilágítókon minden nagyobb esőzésnél ömlik be a víz, bokáig érő tócsákban szállunk be a kocsiba, a lom-tulajdonos kutyája mindeközben összemancsolja a lépcsőház falát. A fizetés elmaradásokról, kisebb-nagyobb veszekedésekről nem is szólva.

Feldobott voltam mégis, jókedvű, ütemesen lépkedtem. Az ütemet tartani kell, a szívdobbanások ritmusára, nem túl gyorsan, de egyenletesen haladva. A szívem átmelegedett, elégedettség töltött el. Van előre? Talán. Vagy nincs, de most ez nem számít. Nem érdekes a folyamatos jelen idő, amelyben csak elkezdődik minden, de semmi nem ér véget. Mintha magamat látnám húszméternyi és tizenöt évnyi előnnyel a járdán, ha akarom, akár utol is érhetem azt az árnyat, hiába lépked vidáman, zsebre dugott kézzel. Saját magam elől úgysem szökhetek el, csak gyorsítani kell, s megvagyok. Gyorsítok, mire az előttem suhanó is növeli a lépésszámot: semmi gond, fő az egyenletes haladás, a nyomomban vagyok, ehhez kétség sem férhet. Tizenöt évvel fiatalabbnak, ruganyosabbnak érzem magam, fejemet felvetem, szinte szelem a levegőt. Minden nagyon jól alakul, csak így tovább!

A Szentes utca sarkán, az elhagyott házban változásra leszek figyelmes: valaki megvette a lepusztult földszintes épületet, kívülről próbálja birtokba venni új tulajdonát, belekezdett az elvadult kert megtisztításába, gyakorlatilag minden bokrot, indát kivágott, a szétdobált törmelékeket egy kupacba gyűjtötte, de a ház falán egyfolytában világító meztelen égőt nem kapcsolta le. Még? Esetleg később, ha észreveszi. Ugyan, nem lehet nem meglátni. Szándékosan hagyta égve? Őrfény?

A Miskolci utcára fordulva rám vicsorog a kerítés mögül egy fenevad. Aki nem készül fel rá, infarktust is kaphat – de már a célegyenesbe jutottam, még kétszáz méter, és odaérek. Emberek nincsenek az utcán, kihalt a környék, jóformán mindegyik kerítés mögött kutyák ugatnak, feleselnek egymásnak, a szemközti virágüzletből gyenge fény szivárog ki, autók süvítenek el, miután a Miskolci és a Telepes utca kereszteződésénél a lámpa zöldre váltott, fényszórójuk egy pillanatra végigvág rajtam.

A két forgalmas utca találkozása választóvonalat jelent, régi és új találkozását. A Telepes utcán új lakóházak épültek, négyemeletesek, az Öv utcánál, közvetlenül a vasúti sínek mellett kellemes lakóparkkal.

Szóval, a Telepes és Miskolci kereszteződése: korábban ezen a helyen működött az Árnyas kert nevű kocsma, a környék italos, cigarettafüsthöz, söntésszaghoz szokott látogatóinak menedéke. A düledező kerítés mögött talpalatnyi helyen zsúfolódott össze néhány rozoga kerti asztal, székekkel, azokon üldögéltek a fák alatt a kikapcsolódásra vágyók. A kocsmából aztán 2004-ben, nagy sóhajtozások közepette – csak az EU ne ellenőrizzen! – sátortetős boltot alakított ki egy vállalkozó. Időközben egyértelművé vált, az aggodalma teljesen alaptalan volt, az EU egyáltalán nem törődik vele. Az üzlet nagy előnye a huszonnégy órás nyitva tartásban rejlik, náluk soha nincs késő, nem készülnek záráshoz, sört is tartanak mindig, akad hát vásárló éjjel, nappal egyaránt.

Az üzletben az elárusítón kívül csak ketten voltak, egy öregasszony és egy idős, markáns arcú, egyenes tartású, festett hajú ázsiai férfi, öltönyös, nyakkendős. Nocsak! Még nem láttam kínait itt, mert annak gondoltam a jó kiállású férfit. Igaz, nem messze az üzlettől az egyik sárgára festett házat nemrég kínaiak vásárolták meg, gyorsan rendbe hozták a kerítést, így már nem lehetett belátni hozzájuk. Csak néha a gépkocsijuk tűnik fel, amint óvatosan tolat a kertbe. Talán ott lakik? Kiválasztottam a feleségem által kért dolgokat, került a kosárba két doboz sör is, majd az eladótól kértem két kis üveg pálinkát, amikor rám került a sor. A tömény szeszes italokat, a márkásabb fajtákat ebben az üzletben is a pénztáros közelében tartották, nehogy valaki csak úgy a zsebébe csúsztasson egy-egy üveget.

Legnagyobb meglepetésemre a kínai szinte ugyanazokat vásárolta, mint én, s amikor sorra került, két kis üveg körtepálinkára mutatott. Vannak véletlen egybeesések az életben, nyugtáztam a dolgot. Időközben a kínai fizetett, pontosan értette az eladó által megnevezett összeget, gondosan kiszámolta a pénzt, a kis üvegeket a zakója zsebébe rakta, és kilépett a rozoga ajtón.

Mire kijutottam, a bejárattól kissé távolabb álldogált a kínai, s komolyan munkálkodott az üveg kinyitásán. A látszat ellenére ugyanis, a feladat nem egyszerű, a fekete műanyag kupak gyakran elforog, erővel lehet csak letépni vagy levágni. A kínai a letépést választotta, mosolyogva vette tudomásul, hogy én is pont egy ilyen műveletbe kezdtem. Talán a nagyobb gyakorlat miatt, előbb végeztem, de nem kortyoltam az italból, megvártam, míg ő is starthelyzetbe jut, s aztán megemeltem felé a sajátom. Viszonozta a gesztust, majd mindketten kiittuk az üveget.

– Egészségére! – mosolyogtam rá.

– A magáéra is!

A kiejtése alapján tényleg kínai lehetett. – Milyen jól beszéli a nyelvünket!

Az idegen elmosolyodott. – Nem könnyű pedig.

– Mióta él nálunk?

– Már két éve és négy hónapja.

– Ha ennyire pontosan számontartja, akkor nagyon hiányozhat az otthon.

– Mi kínaiak, ha nem a sajátjaink között élünk, elveszettek vagyunk.

– Ami azt illeti, a honfitársai azért elég jól feltalálják magukat itt.

– Alkalmazkodni nagyon tudunk, de attól még van honvágyunk. Az otthoni sokaságban egy kis szabad légtérért küzdünk, nyugalomra, egyedüllétre vágyunk mindenekelőtt, ha viszont kevesen járnak körülöttünk, rögtön visszasírjuk az embersűrűs nyüzsgést. Ilyenek vagyunk. – Széttárta a kezét, mosolya öniróniát sugallt.

Meglepett a nyitottsága, a kínaiak általában nehezebben vagy egyáltalán nem oldódnak fel külföldiekkel szemben, ritkán ilyen közvetlenek, mint ő. Sokszor a legnyilvánvalóbb tényeket is harapófogóval kell kihúzni belőlük, a városokon kívül meg csak bámulják az idegent, mintha jobb dolguk nem lenne. Vidéken autózva sokszor álltam meg az út szélénél, információt kérve az ott ballagó bácsitól. „Széllel-baszott felé jobbra, vagy balra kell fordulni?” Igen, hangzott a válasz. Minden külföldi ismerte a kínai mondást: nem lehetünk annyira szegények, hogy egy külföldiből ne tudjunk hülyét csinálni!

– Nekünk is mindig az kell, ami éppen hiányzik, ebben nincsenek egyedül. Kínában hová valósi?

– Pekingi vagyok. A bátyám üzlettel foglalkozik itt, és én, miután nyugdíjas lettem, engedtem az unszolásának, ideutaztam hozzá. Ő is egyedül van, én is, egymásra vagyunk utalva.

– Nem unalmas így? A testvére nyilván egész nap rohangál az ügyei után. Maga mit csinál egyedül?

– Hát ezért tanultam meg magyarul. Időtöltésként. Nézem a tévét, hallgatom a rádiót, figyelek minden szóra, tökéletesítem a kiejtésemet. Otthon én főzök, meleg vacsorával várom esténként a testvéremet. Vásárolok a Bosnyák piacon, elbeszélgetek a kofákkal, álldogálok az ivósátraknál, hallgatom az emberek beszédét.

– Hogyhogy még nem találkoztunk?

– Nemigen jártam ide, pedig a lakáshoz ez a bolt esik a legközelebb. Mostanában be-bejövök egy italra. Mondja, járt Kínában?

– Négy évig éltem ott, a követségen dolgoztam, de már én is nyugdíjas vagyok.

– Mikor?

– 1988 és 92 között.

– Szóval akkor ott volt? – fürkészett jelentőségteljesen.

– Akkor? A Tiananmenre gondol?

– Természetesen, mi egyébre gondolhat az ember azokból az évekből? – Szája köré ránc fodrozódott, tekintete elkomorult.

– Mivel foglalkozott?

A kínai hosszasan gondolkodott, zsebéből kivette a másik pálinkát, körülményesen nekikezdett az üvegnyitásnak. A járdán megjelent egy másik férfi, sörösdobozt pattintott fel.

– Rendőr voltam. A mai divat szerint zsarut kellene mondani, nem?

– Akkor alaposan benne lehetett a dolgokban.

– Nem volt választásom, egyenruhában parancsot teljesít az ember.

Emlékezetem szerint tétován, tanácstalanul álldogáltak a pekingi rendőrök azokban a napokban, nem voltak hajlandók fellépésre a diákok ellen, nem akarták a parancsokat teljesíteni. Már, ha voltak parancsok.

– A rendőrség csődöt mondott azokban a napokban, nem? Maga mit csinált? Engedelmeskedett?

– Igyekeztem, bár a vezetés mindent a katonákkal akart végrehajtatni, bennünk nem bíztak, állandóan azt hallottuk, hogy mi rendőrök a lakossági hangulat uszályába kerültünk.

– Ezt a kifejezést nálunk is gyakran használták az ötvenes években, mindenkire, aki csak egy parányi önállóságot felmutatott a véleményében. A rendőrök többsége pekingi volt, közelebb álltak a lakossághoz, igaz? Ezért nem bíztak bennük a vezetők? A katonákat meg állítólag az ország minden más részéből vezényelték a fővárosba a válság idején. Ők teljesen idegenek voltak, a szívük nem remegett a pekingi tömegektől.

– Ájá – sóhajtott az új ismerős – ebben is sok igazság van, de voltak más szempontok is. Nehéz idők voltak azok mindenki számára. Egy pillanat alatt minden megkérdőjeleződött. Nem sikerült jó megoldást találni a tüntetések lezárására. – Csóválta a fejét, hangjából érződött a felindultság. Legyintett. – Nem számít, sok idő eltelt azóta. Bár azt megmondom, én végig kitartottam a helyemen. Ájá, az idő majd megoldja a problémát!

– Ugyan, az idő múlása nem old meg semmit, később újra előjön minden. Semmi nem merül feledésbe.

A rendőr elgondolkodott, bizonytalanul bólintott.

– Meglehet, hiszen maguknak megvan a tapasztalata. Akármint is van, most már nem tehetünk semmit. Amíg a gazdaság teljesítménye bírja, addig a politikának nem lesz komoly gondja.

A szájához emelte az üveget, kihörpintette a maradék pálinkát.

– Elmondok még egy történetet, aztán indulok haza, még főznöm kell. A közelmúltban egy szociológiai felmérést végeztek Pekingben a vezetés belső tájékoztatására, az anyag nem került nyilvánosságra. Gondolom, szeretnének képet kapni a társadalom, s különösen a fiatalok hangulatáról a Tiananmen tüntetésekkel kapcsolatban. Egy külföldi szakemberekből álló csoport teljesen spontán körülmények között, tanítás után, az utcán kérdéseket tett fel gyerekeknek, amit egy filmstáb felvett. A gyerekek történelmi ismereteit vizsgálták, külföldiek voltak, angolul beszélgettek egymás között, de a kérdések kínaiul hangzottak el. Tudjátok, ki volt Mao Zedong? Az elnök. Rendben van. Ismeritek az elnök más neveit is? Nagy Kormányos. Nagyon helyes. Szívünk Vörös Napja. Ez is talált. Na, és Zhu De? Szóval, ezt nem tudjátok, semmi baj. Aztán mutattak egy képet, és az iskolásoknak meg kellett mondani, kit és mit ábrázol.

Egy széles úton hosszú tankoszlop sorakozik, legalább tíz páncélos egymás mögött, a legelső útját egy fiatal, vékony testalkatú, fekete hajú fiú állja el, mindkét kezében szatyorral. A gyerekek soha nem látták a felvételt korábban, csak találgattak, egyikük háborús filmre gyanakodott, volt, aki számítógépes játéknak vélte. Talán egy akciófilm részlete? Végül nem tudták megadni a helyes választ. – A kínai elhallgatott, indulni készült, majd hozzátette. – Az említett felvételt egyébként a kínai társadalom sohasem láthatta.

– Azt akarja mondani, hogy az emberek már nem törődnek az akkori eseményekkel?

A kínai mosolygott.

– Végtére is teljesen mindegy, hogy én mit akarok mondani, tényekről van szó. Na, viszlát, remélem, hogy találkozunk még. Érdekes volt a beszélgetés.

Mielőtt lelépett a járdáról, dúdolni kezdett. „Esdek hozzád, kérlellek, / Jössz-e végre? Fogd kezem!”

– Cui Jian dala! – kiáltottam hevesen. – „Csak kacagsz rajtam, szívtelen, / Nincstelenen, ki vagyok, kedvesem.”

– Ismeri, bravó! Viszlát! – szólt vissza a válla felett az ismeretlen.

– Engem Alexnak hívnak, magát hogy szólíthatom, ha legközelebb találkozunk?

– Őrnagynak, az volt a rendfokozatom. – A férfi lassú léptekkel elindult a Telepes utcai lakóházak felé, de még egyszer visszafordult, ajka mozgott: „Esdek hozzád, kérlellek, / Jössz-e végre? Fogd kezem!”

* * *

„Jössz-e végre? Fogd kezem!”

Két napig nem mutatkozott az Őrnagy, hiába álldogáltam a sátoros üzlet mellett, melegre markolásztam a sörösdobozokat, dúdolgattam a kínai énekes slágerét, amely szinte a tüntető diákok himnusza volt a téren: „Szabaddá tesz szerelmem, / Reményt adok, jó hitet.” – csak nem akart megjelenni. A harmadik napon viszont ugyanaz a jelenet játszódott le az üzletben, mint az első találkozásunkkor.

Az üzlettől néhány lépésnyire, egy kerítés mellett felvettük a szokásos alakzatot. A kínai sötét öltönyt viselt, fekete inggel, sötétkék nyakkendővel, akár az előző alkalommal. Kipihentnek, jókedvűnek látszott.

– Szolgálati kötelességből gyakran megfordultam a téren a tüntetések idején. Tanulmányoztam a hangulatot, érdekelt, mit is akarnak a fiatalok valójában. Cui Jian dala a nincstelenségről mélyen a szívükbe hatolt, ezt lépten-nyomon tapasztalhattam, kifejezte a vágyaikat. A nincs, a hiány volt az alapérzésük. A hiányt akarták megfogalmazni, valamit kerestek, amit ott találtak meg. A szabadságot? Mint tudjuk, korlátlan szabadság nem létezik, de néhány hétig persze tényleg azt hihették, hogy a hatalmasra, beláthatatlanná duzzadt tüntetés-folyam a végtelen szabadságot jelenti. Nincsenek utasítások, kötelezettségek, tied az egész nap, nem szól bele senki a dolgaidba, kimondod, amit gondolsz, nem kapsz semmiért szemrehányást. Lerázhatod magadról a társadalom mindennapos kényszerzubbonyát. Ez csábító, kétségtelenül megfogja az ember fantáziáját. Miért ragadta meg olyan élénken a fiatalok képzeletét Cui Jian dala a szegénységről? Egyszerűnek tűnt a válasz: pontosan azt szerették volna, hogy legyen valamijük, ne legyenek többé nincstelenek. Ez persze kevésbé romantikus, inkább anyagias, de ilyen az élet! Nem kell semmi egyebet tennünk tehát, gondoltam, csak adni nekik valamit, elvéve egyben tőlük a nincstelenség fegyverét. Legyenek tárgyaik, fogyasztási cikkeik, ha akarják, vagyonuk. A fogyasztás szabadságát kell biztosítani nekik, s a helyükre kerülnek a dolgok. A hangos politikai jelszavaik valójában ijesztgetésül szolgáltak az idősebb nemzedék felé: vigyázzatok, elveszthetitek, amit megszereztetek, ha nem adjátok szép szóval, megszerezzük erővel. Ezek után nem remélhették, hogy az idősebb nemzedéknek ugyanaz fog hiányozni, mint nekik, s ezért megértik és elnézik a lázadást.

Kortyoltunk egyet, amikor járókelők haladtak el mellettünk a járdán, elhallgattunk.

– Amikor kezdtek sűrűsödni a dolgok 89-ben, megszaporodtak a vezetői telefonhívások.

– Tudom, hogy működik az ilyesmi.

– Hát, akkor ismeri az érzést. Tucatszor kerestek közvetlen feletteseim, beleértve a legmagasabb rendfokozatú és beosztású elöljárókat is. Fenyegetőztek, követeltek, ordítoztak. Rám ez nem tett hatást, öreg róka voltam én, nem ijedtem meg a főnöki tombolásoktól, hosszú és ellentmondásos pályafutásom során láttam már mindent, és mindennek az ellenkezőjét. Őrnagy is csak azért voltam még akkor is, mert kétszer lefokoztak elöljáróval szembeni engedetlenség miatt. Meg is adtam az árát, nem mondom! Három évig szarosbödönöket cipeltem egy isten háta mögötti faluban, a kulturális forradalom idején. Micsoda idők voltak azok!

Arcára alig látható somolygást csalt az emlékezés.

– Ha hiszi, ha nem, akkor folytattam életem legfurcsább nyomozását: a Hunan tartomány, Xiaolai megye, Caicun falvában, a Kelet Vöröslik kommuna nagy termelési brigádjában. Egy évvel korábban ugyanis oda vezényeltek ki vidéki átnevelésre, hogy „tanuljak a dolgozó szegény parasztságtól”. 1971 júniusában, a Renmin Ribao terjedelmes vezércikkben taglalta a fekália-begyűjtés jelentőségét a nagy proletár kulturális forradalom diadala szempontjából. A kommuna vezetősége két nap, két éjszaka vitatkozott a kérdésről, majd gyűlésen igazította el a dolgozókat. Az elnök, kezében a Mao idézetek vörös könyvecskéjével, verítékező arccal üvöltözött, a hatásszünetek idején zsebkendővel törölgette fénylő arcát, közben fenyegetően tekintgetett a politikai átneveltek padja felé. Ezek között ültem én is. Az elnöki emelvény felett vörös vászonszalagon fehér írásjelek hirdették. „Tanuljunk az élenjáró fekália begyűjtőktől! Tízezer évig éljen Mao elnök!”

Az elnök nagy sajnálattal beszélt negatív jelenségekről is. Az egyik megyei központban nem szervezték meg kellő éberséggel az utakon közlekedő igás állatok elhullajtott végtermékének időbeni felszedését. Egy felügyelet nélkül játszadozó gyerek kis kezével szétkent az út porában egy tehénlepényt. Szétmázolta a drága anyagot, egyszerűen belepasszírozta a porba! Micsoda veszteség!

Miután az eset éppen az ő járásukban esett meg, a vezetőség egykori rendőri beosztásomra hivatkozva megparancsolta, derítsek fényt a szégyenteljes mulasztás felelősére. Egy jó hónapot „nyomoztam”, majd közöltem velük: konkrétan senkit nem lehet felelőssé tenni, a jövőben viszont egy-egy zacskót kellene kötni a tehenek farához, hogy az értékes hulladék ne vesszen kárba.

 Az Őrnagy nagyot nevetett, vele én is, majd elgondolkodott, szeme sarkában bujkált az előbbi jókedv.

– A 89-es Tiananmen téri események felkészületlenül érték a vezetést, a legfelső döntéshozói körökben rivalizálás folyt, nem volt egység. Szerintem ez jelentette a legnagyobb problémát, ezért késlekedtünk a megoldásokkal, zavartan, erélytelenül reagáltunk. Ezt persze otthon és külföldről egyaránt kihasználták. Múltkor említettem egy szociológiai felmérést, amelyben szó volt a Tankosról. Emlékszik arra a fiúra?

– Természetesen, nem lehet elfelejteni, őszinte csodálattal gondolok rá.

– Na, maga csodálhatja azt a Tankos fiút, az én pályám viszont, mondhatni egy életre összekapcsolódott vele.

* * *

– Na, maga csodálhatja azt a Tankos fiút, az én pályám viszont, mondhatni egy életre összekapcsolódott vele.

Azon a napon, június 5-én, huszonöt évvel ezelőtt, a Changanon álltam, a Külkereskedelmi Minisztériumnál, beosztottaimmal komor és döbbent pillantásokkal méregettük a széles út közepén füstölgő katonai gépkocsironcsokat. Pusztítás mindenütt. Éjszaka, amikor a hadsereg egységei a téren tüntetők ellen vonultak, a város lakói megtámadták, a járművek elhagyására kényszerítették a katonákat, majd az utolsó darabig felgyújtották a gépjármű oszlopot. És el ne higgye, amit akkoriban a „jól értesültek” terjesztettek, miszerint a technikát maga a hadsereg gyújtotta fel! Ebből egy szó sem igaz.

Egyszóval bámultam a roncsokat, s közben nem tudtam szabadulni a kérdéstől: „Hogyan jutottunk idáig? Ha egyszer a katonai fellépés mellett döntöttünk, nem lett volna szabad kivárni! Mit akartunk? Miért nem intézkedtünk azonnal és határozottan? Miért hagytunk időt a pekingieknek a felhergelődésre? Meg a heccelőknek is.”

Körülnéztem, nehogy már valamelyik beosztottam leolvassa az arcomról a gondolataimat! A Tiananmen felől dübörögve közeledett a pekingi helyőrség harckocsi egysége, amely a Jian Guo Men Wai-nál lévő felüljáró, azaz a Changan és a kettes körgyűrű kereszteződésének biztosítására kapott parancsot. A napfény megcsillant a harci járművek terepszínű festésén, oldalukon a nagy, vörös csillagokon. A levegő vibrált a kipufogógázoktól, az út két oldalán tömegek követték az eseményeket. „Még most is van merszük kijönni az utcákra!” Dühös voltam az emberekre a bámész kíváncsiságért, ugyanakkor bámultam is őket. Az oszlop lassan haladt a Peking Szálló felé, amikor megreccsent a walkie-talkie-m.