Uglješa Šajtinac

Szerény ajándékok

Noran Libro

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

Impresszum

„Hát igazán, gyerekek, tönkremennénk,
ha már nem mentünk volna tönkre.”

Themisztoklész

I.

Kedves bátyám,

valahol a Broadwayn vagyok, az alsó részén, az eső nem is esik, hanem időnként nekifutva egyenesen ömlik. A nedves fülhallgatókból még mindig hallom John Cage Három könnyű darabját. Beálltam egy vászontető alá, és megpróbálok rágyújtani. Egy öregasszony utánakap az esernyőjének, amit a szél kicsavart a kezéből. Elneveti magát. Nevetek én is. Az utcán lefelé rohanó patakból, ott, ahol eltűnt az esernyője, most egy hatalmas fekete kutya ugrik elő, pórázostul. Mintha ez itt mindig így lenne. A tárgyak élőlényekké válnak, az élőlények pedig tárgyakká. Ez nem is eső, inkább vihar, egyenesen az óceán felől. Cigizek és bámulom a csizmámat. Már vízben állok. Mint minden külföldi, elképzelem, hogy olyan valaki áll mellettem, aki érti a nyelvet, amelyen beszélek. Már vannak szellemeim, igen, ideje ezt is megemlítenem neked. Belélegzem az esőt és a Lucky Strike-ot, lelkesen, mint akkor, kiskorunkban. Hallom Gordana visítását és látlak téged, ahogy összeterelsz bennünket, mint a kispulykákat, a kapu előtt. Daddy dolgozik. Anya is. Juliska néni az ajtóban áll, és konyharuhába törli a kezét. Te beterelsz bennünket, ő meg elkap, és azt mondja, félig magyarul, félig szerbül, hogy ne mozduljunk sehova az előszobából. Gordana rángatja rajtam a csuromvizes ruhát, és nevet. Aztán méltatlankodik, amikor Juliska néni törülközővel dörzsöli a haját, te meg ott állsz a ház küszöbén, és nézed az udvart. Hirtelen elfutsz. Soha nem tudtam kitalálni, hova és miért. Idősebb voltál. Mindig több okod volt valamit megtenni, mint nekünk, fiatalabbaknak. Már akkor rengeted dolog volt, ami csak téged aggasztott. A biciklid, a nyulaid, a kertbéli installációid, mondjuk az a fából készült repülő-szélmalom, amelynek az orrpropellerje forgott, ha fújt a szél. Most is hogy billegne és forogna! Ha majd ennél is jobban nem tudok magammal mit kezdeni, mert most se tudok, elindítom a gyártását ezeknek a repülő-szélmalmoknak, mert az itt hiánycikk. Manhattan se tökéletes. Ni, egymásra talált a kutya és a gazdája. Az ember most ott térdel a pocsolyában, és simogatja a fekete kutyát, mintha saját lelkének fontos részét érintené éppen meg. Te érted ezt. Valaha betegesen vonzódtál az elesettekhez.

Nem akarok nyafogni itt neked. Azon kívül, hogy nem lehet dohányozni azokon a helyeken, ahol kávét és szeszt árulnak, New York jó hozzám. Három napja érkeztem. A reptéren Joey várt rám, ötvenes éveiben járó, családos ember. Ő annak a projektnek a koordinátora, amelyre meghívtak bennünket, gondoskodik arról, hogy legyen térképünk, metrójegyünk, pénzünk. Hét darabocska százast kapok hetente! Ha figyelembe vesszük, hogy szállásunk van, a pénzt azért kapjuk, hogy ételt-italt vegyünk magunknak. Miért említettem Joey-t? Valószínűleg azért, mert ő az első ember, akivel itt elbeszélgettem. A japán autókról. Ő is Hondát vezet, nem izgul rá a hazafiságra. Amikor megkérdeztem, milyen New York, elnevette magát, és azt mondta: fogalmam sincs, én ideautózom, fél napot elüldögélek az irodában, aztán hazamegyek a feleségemhez meg a gyerekeimhez Connecticutba. Ott már a természet kezdődik. És, te tudod jól, én nem tudom elviselni a természetet. Amikor áthaladtunk a fizetősorompón és leértünk Manhattanbe, a szívem majd kiugrott örömében.

Majd elfelejtettem! Egyébként meg, ha érdekel, apróra elmesélhetem, hogyan gyűltünk össze itt huszonnégy óra leforgása alatt. Kelet- és közép-európai drámaírók. De érdekes dolog történt az idevezető úton, ezt nem hagyhatom ki. Emlékszel, hogy a JAT alkalmazottja azt mondta: igyekszünk majd Münchenben nem lekésni a New York-i járatot. Szóval, megöleltük egymást, és vigasztalóan mondtad: minden oké lesz abban a pillanatban, ahogy elhagyod a kibaszott hazád légterét. Majd megfordultál, és kimentél a reptérről. Valakit fölhívtál mobilon, ott álltál az épület előtt. Addig néztem utánad, amíg át nem mentél az úttesten, és el nem tűntél a parkoló autók között. Ott kezdődött a kalandom. Először is, Münchenben késéssel landoltunk. Az ottani repülőtér hosszú, de nem annyira hatalmas, hogy rosszul szervezett is legyen. A New Yorkba vezető terminálba azért mégse lehetett eljutni öt perc alatt. Nekünk pedig, nekünk, akik továbbrepültünk, pont ennyi időnk volt ezt megpróbálni. Hárman voltunk. Egy idősebb férfi Belgrád környékéről, egy negyvenes nő és én. Belátva, hogy kutyaszorítóba kerültünk, megállítottam a JAT légikisasszonyát, hogy: asszonyom, hogyan képzelték, hogy öt perc alatt odaérjünk? Hát siessenek, siessenek, mondta zavartan. A terminál számát jelző táblát ott láttunk a távolban, de az a szám annyira pici volt, hogy nyilvánvaló volt: legalább háromszáz méterre van. Már szinte futásnak eredtem volna, amikor megállítottak bennünket a német alkalmazottak. Nem érdemes, a beszállókapu már zárva van, mondták, és már tárcsáztak is valakit. A JAT légikisasszonya szó szerint eltűnt valahova. A férfi, a nő és én tehetetlenül néztünk egymásra. És akkor az öreg úgy döntött, elmondja azt, ami a szívét nyomja: mi a fasznak küldenek nekem jegyet, hogy látogassam meg őket, szépen megmondtam, hogy ez engem nem érdekel. Ülhetnék szépen otthon, nyugodtan, a francba a gyerekekkel is, meg az unokákkal is… A nő, láthatóan zaklatottan, közelebb lépett hozzám, még a karomat is megragadta: maga tud angolul, igen, ez nagyszerű, én egy szót se tudok kinyögni, jó lesz, majd maga segít rajtunk. Néhány másodperc múlva megérkezett két rendőr, és mindhármunkat bevittek a repülőtér rendőrőrsére. Igen, letartóztattak bennünket. A buta, szőke német zsaru úgy kacsázott mögöttünk, mintha egy tartalék doboz Beck’s lenne a seggében. Az őrsön egy csupasz szobába tereltek bennünket, csak padok voltak benne, és ugyanaz a Fritz úgy bámult ránk az ajtóból, mintha három iguánát látna. Röfögve beszélt, hangosan és elégedetten, valakivel, akit mi nem láttunk. A távolból jövő hangját azonban már értettem. Arról beszélt, hogy oda kell hozni a fényképezőgépet. Az öreg közben leült a padra, azzal a szándékkal, hogy rágyújtson, de erről gyorsan letett. Tilos a dohányzás még a rendőrőrsön kívül is, hát még amikor az ember tekintete találkozik egy bajor rendőrével. Kérdezd meg őket, hazaengednének-e engem, basszák meg ezt az egészet, mondta halálkomolyan az öreg. Nem sikerült neki válaszolnom, mert már el is vezettek fényképezkedni. Három beállítás, német géppel, Carl Zeiss objektívvel, valszeg, mert most már újra egységesek a németek. Ekkor valamit mondtam németül, olyasmit, hogy miért vagyunk itt?, vagy valami hasonlót, és a Fritz fölpattant, mintha egy kintornást pillantott volna meg, majommal a vállán. Odakiáltotta Hansot, és megértettem, hogy azt ismétli: ez tud németül! Van valami megemészthetetlen abban, amikor németek tartóztatnak le, gondoltam. Először is, valóban nem értettem, miért kellett bennünket lefényképezni, ráadásul a rendőrség helyiségeiben, másrészt egy német parancsait hallgatni csöppet sem kellemes dolog. Igen, tudok németül, tanultam az iskolában, válaszoltam. Nem beszélek elég jól, hogy akkor gyorsan megkérdezhettem volna tőle, vajon a sok zsidónak segített-e bármit is annak idején, hogy beszéltek németül? Pedig meg akartam. Utánam lefényépezték a nőt, majd végül az öreget, aki akkorra annyira alámerült az elégedetlenségbe, hogy attól tartottam, magához ragadja valamelyik rendőr pisztolyát, és mindannyiunkat halomra lő. Mindegyikünktől elvettek húsz eurót. Aztán ki-ki kapott az útlevelébe egy matricát, és megmagyarázták, hogy már nem vagyunk illegális migránsok, mert van tranzitvízumunk Németországba. A következő repülőig nyugodtan elégedetlenkedhetünk a repülőtéri csarnokban. Így is lett.

A jól megkomponált eposz szabályai szerint a szép hamarosan fölváltotta a rútat. Elkezdtek elnézést kérni. Nem egészen fél óra múlva már a frankfurti gépen ültem, ahonnan megszervezik nekem a leggyorsabb New York-i csatlakozást. Sőt, már nem ültem, hanem feküdtem a business classon. A Lufthansa megváltása tökéletes volt. Csupán 20 euróért cserébe, amely ugyan a német zsaruk zsebében végezte, de mindenképpen kevesebb, mint amennyi az árkülönbség lett volna a turistaosztály és a business class között, most heverészhettem, a kezemben ott volt a saját távirányítóm a videóhoz, és még egy takarót is kaptam. Jól megnéztem a repülőjegyet, amelyre az én immár érvénytelen jegyemet cserélték. Mondjuk, hogy egy bizonyos Ramajani Upanisadi hölgy vagy úr nevére állították ki, ennyit értettem belőle. Egy indiai nő vagy férfi helyett most az én barbár szláv testem, szkíta tagjaim nyúltak el a hátradöntött, kényelmes ülésen. A választékból előkerestem a komolyzenei csatornát, és elmerültem Samuel Barber Adaggiójának hangjaiban. A képernyőn saját repülőgépünknek az Atlanti-óceánon átvezető, tarkára megrajzolt útját lehetett látni. Rámeredtem, és vártam, mikor fog a kis repülőgép megmozdulni. Reménytelen vállalkozás. Amikor elérkezett a kajaidő, megkérdezték, európai vagy ázsiai menüt kérek-e. Mit rendelne Orwell? Paradicsomos babot és pirítóst, valószínűleg. Minden közül engem leginkább a kis takaró töltött el örömmel. Alágömbölyödtem, és megpróbáltam aludni. Nem ment. Azon tűnődtem akkor, és most is, kedves batyó, hogy mivel érdemeltem én ezt ki. Ki választott ki, és miért éppen engem, hogy Szerbiából idejöjjek? És miért? Soha nem kértem ilyesmit. Abban se vagyok biztos, hogy megérdemeltem. Minden annyira titokzatos és ugyanakkor annyira kötetlen egyszerre. Nem követett semmiféle küldöttség. Mondjuk a drámai előadóké vagy a drámaíróké. Nem hozom senki üzenetét, nincs olyan feladatom, amivel a közt szolgálnám. Erről alig tud valaki valamit ott, ahonnan én érkezem. Hivatalosan senki nem kísért ki, téged kivéve. Köszönöm, mindig.

Megpróbálok aludni egy kicsit. Egy kis szobából írok, ahol két számítógép van, és amelyet egy fiatal drámaíró emlékének szenteltek, aki túl korán elhagyta ezt az árnyékvilágot. A szülei csináltatták ezt a kis szobát, és nevezték el róla. Nappal mindig tömeg van itt, de most, az éjszaka közepén, sehol senki, azok is alszanak, akik az intézet épületében vannak elhelyezve. Innen írok majd neked ez alatt a három hét alatt. Idegesítesz azzal, hogy nem akarod installálni a Skype-ot, akkor kedvünkre beszélgethetnénk is. Gordanát telefonon hívtam. Nagyon örült nekem. Azt mondta, járjak utána, nem tudnék-e valahogy ittmaradni, szerinte ez most egy jó lehetőség számomra. Kicsit szomorúnak tűnt, azt mondanám. Ti ketten szoktatok egyáltalán beszélgetni? Talán van valami, amivel nem akar terhelni? Kérlek, járj ennek utána, beszélj vele. Hívtam a szüleinket is. Daddy jó passzban volt, talán egy kicsit fáradtnak tűnt. Azt javasolta, találjak itt magamnak egy csajt – hozza a formáját. A muter rengeteget dolgozik, ennyit értettem meg. Nem említette a nyugdíjba menést, fájó pont ez neki, valószínűleg. Te hogy látod? Baszki, eszembe jutott. Azzal kapcsolatban, hogy nem tudok választ találni arra a kérdésre, mivel érdemeltem ki, hogy az amerikai drámaírók egy intézete három hétre meghívott, töltsek el a költségükön három hetet a világ központjában. Magamról azt gondolom, nem vagyok elég jó ilyesmihez. Ilyesmit nem ért meg az apánk se, te se. Számomra a muter meg ő a hősök, te vagy a hős. Gordana a legjobb lélek a világon, és nézd meg, már tíz éve albérletben él, naponta a világ végére utazik melózni, megalázó.

Bocsásd meg ezt a levél végi hangulatot, de most tényleg lefekszem, mert már virrad. Írd meg, mit vegyek neked. Listát készítek. Kézfogás, ölelés, szeretlek,

Vukašin öcséd, kit anyád öle szült!

II.

Kedves öcsém, a távolban…

Először is, anyád picsáját!

Beszartál, ismerd be! Muszáj egy kicsit cseszegetnem téged. Először is azért, hogy eszedbe juttassam, ki az idősebb. Másodszor, én nem vagyok író, ezért az eredményeket banális, úgynevezett archetipikus síkon érem el (értsd: bánáti paraszt vagyok!). Örülök, hogy megérkeztél, és jól elhelyezkedtél. München kibaszott veled, mi? Mondtam, hogy a mieink el fognak baszni valamit. Erre számítani lehetett. Amikor arról írsz, hogy a svábok szabják meg a sorsodat, némi írói túlzásba esel, de valamennyire egyetértek. Még csak ezután fog kiderülni, hogy Németország egyesítése jó ötlet volt-e, vagy a vég kezdete!

Ha most hallana daddy, azt mondaná, antiglobalista üzemanyagra járok. Egyébként meg, ha már megemlítettem jóapánkat, nem akarlak idegesíteni, de ismét elkezdett cigizni. Anyánk szerint egy dobozzal szív el naponta. Én, ha nem is mindennap, de mondjuk, minden másnap elmegyek hozzájuk, kávézunk és dumálunk. Anyánkkal leginkább az autóról, hogy ki mikor fogja szervizbe vinni (az a roncs jövőre betölti a húszat!), el kell-e már adni, és venni helyette egy használtat, de fiatalabbat, vagy hajtsuk még inkább. Tehát, mondhatni, a szokásos. Én dolgozom, az általános nincstelenség miatt csökkent a munka mennyisége, így a fizetésem is kisebb. Már nem megyek naponta Újvidékre, hanem csak háromszor-négyszer hetente. Javítják az utat, ezért Györgyénen, Sajkáson, Budiszaván és Kátyon átmegyek. Szép az ősz. Szép a Bácska. Észrevettem, hogy ott a falvak nincsenek annyira lepusztulva, mint nálunk. Igyekszenek az emberek rendbe tenni, pedig ott is általános az ínség. Bánátban bezzeg (nemrég mentem Iloncra), maguktól dőlnek össze a házak. Ezek között a ház-csontvázak között öregek és egykét gyerek lézeng. A tetők beomlottak, a vályogból hajt a gaz, már az égig ér. A kereskedelmi osztály főnökét vittem egy pasihoz, aki Iloncon tatarozza a szülei régi házát, egyébként meg a tulajunk volt iskolatársa. Szép, nagy ház. Lelakott, persze, de ő le akarja cserélni az összes cserepet, és valami épületeket húz még föl hátul. Szóval, ők ott ittak kettesben a gangon, én meg tébláboltam az udvaron. Régi kerítés, elborítja az iszalag, mögötte meg a kert, elefántfül-nagyságú lapulevelekkel. Csak ti hiányoztatok onnan Gordanával, olyan volt, mintha bármikor kidughatnátok a fejeteket valahonnan. Fölemeltem egy levelet, alatta meg: egy csiga. De mekkora! Ilyenek nincsenek a városokban. Ezek olyan kertiek, ősiek. Jól van, na, tudom, hogy te nem vagy a természet szerelmese, neked ezt nem érdemes mesélni. Te kis urbánus! Az általános iskoláig ott hemperegtél a gradnulicai sárban, aztán hirtelen aszfaltgyerek lett belőled. Nem zavar. Egyébként meg, most jobban föltalálod magad abban a megapoliszban, mint ahogy én bármikor föltalálnám magamat. Neked New York, nekem Ilonc!

Hadd fejezzem be a történetet a házfelújító úriemberről. Szóval, megittak ők ketten egy üveggel, mire én visszaértem, hogy emlékeztessem a főnököt: indulni kéne. Közben ők ketten megállapodtak valami építőanyag-megrendelésben is, de a házfelújító úriember hirtelen elanyátlanodott, és rákezdte: fogalmatok sincs, milyen volt ott nekem, annyi hosszú éven át. Tirol! Huszonöt év munka idegenben. Mindent ki lehet bírni, csak egyet nem. Azt az undorító, csíramentes hegyet! Az emberek az egészséges életmód, a gyaloglás és a hegymászás megszállottjai. Föllapozod a helyi lapot, és ott a gyászjelentés: „Hirtelen, mindannyiunk nagy fájdalmára itthagyott bennünket a nagyszerű férj, nagyapa, dédapa és ükapa, mondjuk Bernhard, a kilencvenkettedik évében.” Igen, ez az, ami elviselhetetlen. Semmi szenvedély, csak a jól bevált napirend. Fogd vissza magad, ne izgasd föl se magad, se másokat, lélegezz mélyeket, egyél lassan, örülj csöndesen… panaszkodott a házfelújító. Aztán megkérdezte, a város felé megyünk-e, és elvinnénk-e, mert tudja, hogy nagyon részeg. Ők ketten egymás vállán aludtak, én meg lassan vezettem. Szép volt az alkony. A csupasz barázdákban nyulak, a nád között őzek.

Be kell ismernem aggodalmamat a saját magadnak föltett kérdések kapcsán. Ha már kommunikálunk, márpedig előtte hosszú ideig nem tettük, de most, íme, ez a te utad és a távolság rákényszerített bennünket, remélem, nem érted félre a következőt. Talán mi vagyunk a te hőseid, de te meg a miénk vagy. Ráadásul, te tényleg valamit elértél, öcskös. Ismert és elismert lettél, már amennyire az lehetséges. Inkább a távolban, lám, az ottohonodtól távol, de azért ez is elismerés. Se a szüleink, se én, mint a bátyád, se a nővéred, senki, rajtad kívül, nem jutott hasonló sikernek a közelébe se. Ezért aztán ne fordulj vissza, és ne törd a fejed túl sokat. Vagy ha már nem tudod megállni, írj egy drámát a témára!

Ami pedig azt a képet illeti, ahogy én telefonálva állok a repülőtér épülete előtt, szolgáljon apropóul egy sikerekről és sikertelenségekről szóló történethez. Ahogy elváltunk, és én kiléptem a szabadba, csörgött a telefonom, Mika Marošan hívott, volt osztálytársam. A húszéves érettségi találkozót szervezi. Hát, tesó, ez szörnyű. Az két évtizede volt! Mondtam Mikának, hogy oké, és mentem tovább. A város felé kanyarodtam, hogy majd betérek Gordanához (erről majd később), gondolkodtam és emlékeztem. Húsz év semmi, öcsém. És én hova jutottam? Másfél évem hiányzik a negyvenhez. Kisteherautót vezetek egy építőanyag-kereskedőnél egy településen, ami valaha város volt. Nemsokára hét éve lesz, hogy csak ezt csinálom. Nem fejeztem be az egyetemet. Leérettségiztem, kulturológia szakon. Részt vettem a háborúban, igaz, mindössze három hétig. Feleségem, gyerekem nincs. Vagyonom, hát, lehet rá számítani, hogy majd valaha lesz, a szüleim halálát követő hagyatéki tárgyalás után. De húszéves érettségi találkozóm, az van! Garantált lerészegedéssel. Fatálas menüvel, és három ingyen itallal. Ja, és hányással az étterem előtti kis parkolóban, az tuti.