David Wagner

Jochen Schmidt

Odaát és odaát

Két német gyerekkor

Noran Libro

Tartalom

David Wagner

Gyerekszoba

Nappali

Konyha

Fürdőszoba

Kert

Utak

Iskola

Játszóterek

Másoknál

Autóban

Szünidők

Senkiföldje

1989. november 9.

Jochen Schmidt

Gyerekszoba

Nappali

Konyha

Fürdőszoba

Kert

Utak

Iskola

Játszóterek

Másoknál

Autóban

Szünidők

Senkiföldje

1989. november 9.

Impresszum

David Wagner

David Wagner 1971-ben született

Andernachban, és egy Rajna-vidéki,

Bonnhoz közeli kisvárosban töltött

gyermekkorról számol be.

Két párhuzamos könyvről van szó,

ugyanazzal a szerkezettel.

Egy nyugatnémet és egy keletnémet író

veszi leltárba gyermekkorát.

A két szerző szó szerint leltárba veszi

a környezetében levő tárgyakat,

tereket, helyeket, embereket, eseményeket,

persze elsősorban azokat,

amelyek egy gyerek számára

fontosak: megtudhatjuk például,

hogy a nyugatnémet családnál

milyen lemezjátszót használtak,

és hogy odaát, a keletnémet oldalon

a lemezjátszó tetejét nem lehetett

lecsukni, ha nagylemezt tettek

fel. Tévék, tévézési szokások

az egyik oldalon és a másikon.

Gyerekszoba

Az ágyon álltam, és fel-le ugráltam. Szobám sárgán fénylett, a falak frissen voltak festve, mellettem a falon ott lógtak a késeim. A zöld frottírtakarón ugráltam, az ágy rugózott, a matrac alatt nem farács volt, hanem egy drótból szőtt háló: trambulin rugózó fémgyűrűkből. Az ágy nyikorgott, puha volt. Ha benne feküdtem, biztonságban éreztem magam, mert a matracom alatt páncéling volt kifeszítve, amelyen nyíl nem tudott áthatolni. A páncélingeket a Rajna-vidéki lovagvárakból ismertem – nehéz, apró fémgyűrűkből készített védőruha, amely ellenállt a kardcsapásoknak. Az ágy alól senki nem tudott volna agyonszúrni.

A kések a falba vert szögeken lógtak, amelyeket én magam vertem be, de a legtöbb elgörbült. Házunkat nem téglákból építették, hanem betonból öntötték ki, amely aztán megkeményedett. Így képzeltem el, és így láttam az építkezéseken: deszkákból összeácsolták a formát, és folyékony betont öntöttek bele. A csupasz falakon, akárcsak a mi házunk néhány helyiségében, később meglátszott a deszkák durva erezete, egy ideig azt hittem, a beton megkövült fa. Nem látszottak még az áglyukak is? És – második kérdés – mi tulajdonképpen bunkerben laktunk?

Körülnéztem. Tőlem balra könyvek hevertek a padlón, amelyeket a városi könyvtárból kölcsönöztem ki, volt köztük néhány saját is, például Vidám zsebkönyvek, a Donald kacsát minden nap olvastam. Talán ott volt A kalandok szigete is Enid Blytontól vagy A három kérdőjel és a táncoló ördög, amelyet nem Alfred Hitchcock írt, mint azt a nővéremtől megtudtam, pedig a borítón ott szerepelt a neve és egy róla készült, stilizált arckép. Az ágyam vége az íróasztal felé mutatott, a fölött polcok voltak további könyvekkel. Tulajdonképpen két íróasztallapom volt, nagy volt a szoba, vagy nekem nagynak tűnt, tele volt mindenféle dolgokkal, amelyek egy kisiskolás gyerekszobájában előfordulhatnak: ceruzák, ecsetek, füzetek, papírok, tankönyvek, cetlik, játékpisztoly-töltények, kövek, golyók, egy tönkrement borsópisztoly, egy csúzli, dartsnyilak, más festőkellékek, cukorka- és csokipapírok, egy feltört persely, zsebkések, egy óra, még egy óra, képek, egy furulya, egy ugrókötél és így tovább. A mögött az ablak, ahonnan le lehetett látni a kertre – a szobám az első emeleten volt –, a fűre, amelyet minden héten nyírnom kellett, és a fákra. A házhoz legközelebb a cseresznyefa állt, amelynek a gyümölcseit a nyár elején meg kellett védeni a madaraktól, aztán az alma- és a barackfa jött, mögöttük a diófa, a vérbükk már egy másik kertben állt.

Óvatosan rugóztam fel-le, jobbra-balra, nem vadul, nem ugráltam féktelenül, mert egy késsel a kezemben álltam az ágyon, meg akartam nézni még egyszer mindent, meg akartam jegyezni magamnak a szobámat, a szürke padlószőnyeget és a fehér szekrényt, amely teljesen kitöltötte az ágyammal szemben levő falat, óriási ruhásszekrény volt öt vagy hat ajtóval – az „Interlübke”, ahogy anyám mondta, hogy megkülönböztesse a másik ruhásszekrénytől, amely az ő szobájukban állt. Az én ruháim csak egy részét foglalták el, egy másik részét a játékaim, és a többiben a szüleim régi ruhái voltak, kabátok, pulóverek, síruhák, téli holmik. A szekrény, amely várak, anyahajók és ragadozó madarak képeivel volt teleragasztva, az ablakig ért, ott maradt egy kis rés a szekrény és a fal között, túl keskeny, hogy beférhessek. Oda időnként cukorka- és csokipapírokat dobáltam be, és hogy ne vegyék őket észre, könyveket és játékokat pakoltam eléje, mert az olykor bizony lopott édességek csomagolópapírjai szemet szúrtak volna a papírkosárban, gondoltam – de persze sokkal nagyobb lett a baj, amikor egy napon felfedezték ezt a külön bejáratú szemétdombot.

Az ablakban állt a távcsövem, és volt ott néhány fadarab és ág, amelyeket farigcsálni szoktam, és – ha nem hagytam lent a kertben – a saját készítésű íjam és néhány nyílvessző. Néha a nyitott ablakból lőttem le a fűre, a verebek felé.

A tőrrel a kezemben álltam az ágyon, és rugóztam, a penge szúrta a hasamat a köldököm magasságában a piros kordingemen keresztül, téli ing, február volt. Tízéves voltam, majdnem tizenegy, és tudni akartam, bele akartam dőlni a tőrbe, amelyet a szomszédasszony hozott nekem Marokkóból, tudni akartam, hogy is van ez az élettel. Valahogy talán, gondoltam, meg lehet tudni.

Az ágyam mellett heverő Vidám zsebkönyvek majdnem mind a nővérem könyvei voltak. Néha bejött a szobámba, és visszakövetelte őket.

– De hát már olyan régóta nálam vannak – mondtam ilyenkor. – Most már az enyémek.

De nem tudtam meggyőzni. Másokat az unokatestvéreimtől kölcsönöztem, és még nem adtam vissza őket – valószínűleg nem is fogom. A többit a bolhapiacon vagy a barátaimtól vettem.

Belül az egyik dupla oldal színes volt, a másik feketefehér, tehát csak minden második dupla oldal volt színes. Takarékoskodnia kellett az Epeha Kiadónak? Vagy úgy gondolták, hogy majd én kifestem őket? Amíg el voltam merülve a történetben, ez nem tűnt fel, talán még jobban is szerettem a fekete-fehér oldalakat. Jó történetekhez nem kell szín.

A Vidám zsebkönyvek drágák voltak, és egyre drágábbak lettek. A pályaudvari könyvesboltokban gyakran új árcédulát ragasztottak a könyvekre nyomtatott árra. Ez volt az úgynevezett infláció! Hiszen gyakran mondogatták az emberek: minden egyre drágább lesz!

Csak különleges alkalmakkor kaptam újat, talán egy hosszú vonatutazás előtt – így szólt a reklámszlogen is: Nem csak hosszú vonatútra. A Vidám zsebkönyvek árát hamar átszámoltam olvasásidőre, a tiszta olvasásidő egy új könyvnél drága volt. Nem kellett sok idő, hogy kiolvassam. Egy óra? Kettő?

Asterix-füzetek is hevertek az ágy mellett. Asterix Helvéciában – aki harmadszor is beleejti a kenyérdarabkáját a sajtfondübe, arra nehezéket kötnek, és elsüllyesztik a tóban. Az Asterix a gótoknál című részt nem találtam olyan viccesnek, már értettem, hogy a vicceknek mi, németek vagyunk a céltáblái.

Nemcsak a szobámban voltak játékok, hanem a pincében is, a „játszópincében”. Sok játékot vettünk, örököltünk, kaptunk ajándékba: építőkockákat, legókat, játék katonákat, cowboyokat és indiánokat, valamint egy bábszínházat kesztyűbábokkal és régebbi, fából faragott bábokkal – volt két krokodilunk és két dragonyosunk, akik egymás ellen harcolhattak, az egyik dragonyost mindig Dimpflmosernek{1} hívták. Voltak Play-BIG figuráim, amelyek valamivel nagyobbak voltak a Playmobil figuráknál, és tudták mozgatni a lábukat, azonkívül korai Playmobil figuráim és egy Playmobil rendőrautóm, a Playmobil világ még elég szűkös volt, csak akkoriban kezdett fejlődni, még nem régóta létezett, csak 1974-től. A nővéremnek a Playmo, ahogy aztán rövidítve mondtuk – playmózunk egyet? – végig az új játék maradt, neki a Lego jobban tetszett. Lego babaházakat épített, és az elemes Lego vasúttal játszott, amelyhez kék Lego síneket kellett összekapcsolni.

A legóelemek, régiek és újak vegyesen, részben nagy dobozokban voltak, részben szanaszét hevertek a szobámban, az étkezőben és a nappaliban, mert a hajók, repülőgépek és anyahajók, amelyeket építettem, az egész lakásban bevetésen voltak. Volt a Lego-zaj, a Lego-zizegés, amikor a dobozokban keresgéltünk, vagy kiborítottuk az elemeket, de próbáltam a szobámban mindig meghagyni egy ösvényt az ágyamtól az ajtóig, mert tudtam, milyen fájdalmas rálépni egy legóelemre, ha éjjel mezítláb a fürdőszobába indul az ember.

Sok játékom volt, és mindig többet akartam, játékból sosem volt elég. Több kalózt akartam, és a Play-BIG vikinghajóját, több lovagot a lovagváramhoz és váltókat, kocsikat, jelzőket és mozdonyokat az LGB vasúthoz. Az LGB egy nagy modellvasút volt negyvenöt milliméteres nyomtávval, karácsonyra és a születésnapomra síneket és kocsikat szoktam kapni. Az első csomagot is karácsonyra kaptam, egy kezdőcsomag volt, és egy sínkörből állt, de néhány egyenes sínt is kaptam hozzá. Később jöttek hozzá váltók, jelzők és egy kereszteződés.

Már akkor is tudtam, milyen drága ez a vasút, egy kocsi ötven márkába került, de úgy látszik – olyan gazdagok voltunk, vagy annyira el voltam kényeztetve? –, a szüleim megengedhették maguknak.

Apám egyedül hagyott a vasutammal, én építettem és építettem, ő nem épített. A két gőzmozdony közül a nagyobbiknak füstölt a kéménye, csak bele kellett önteni egy kis gőzolajat. Szerettem a daruskocsit, a mozdonyok tengelykapcsolóit és hátsó lámpáit. A vasút fel- és átépítése és újbóli szétszedése volt a tulajdonképpeni játék, a vágányépítés, új szakaszok tervezése és megépítése. A másik fontos vasúti játékot úgy hívták, hogy „vonatszerencsétlenség”: kisiklatni a mozdonyt és a kocsikat, valamit a sínekre tenni és balesetet előidézni, az LGB ezt is kibírta, a kertben, a füvön is tudott közlekedni, az volt a préri. Indiántámadások, egy bandita eltéríti a vonatot, el akarja rabolni az aranyat a teherkocsiból, az aranyat magam csináltam: kis fehér kavicsok, amelyeket aranyszínűre festettem. Azok voltak az aranyrögök.

A westernvárost a pálya egyik végén, a lovagvárat a másik végén állítottam fel. Később ez már nem tetszett, lovagvárak és páncélos lovagok nem illettek a vasúthoz, a lovagok korában még nem volt vasút. Másrészt viszont: a Rajna mentén nem lovagvárak mellett megy a vasút?

A westernváros, amely nagyságban jól illett az LGB-hez, öt vagy hat házból állt, volt egy kétszintes szálloda, egy „saloon” lengőajtóval, egy posta és egy épület a seriff irodájával, amely egyben börtönként is szolgált. A vékony, sötétre pácolt rönkfákból és furnérból összeragasztott város soha nem hatott olyan valódinak és meggyőzőnek, mint abban a pillanatban, amikor a legnagyobb és egyben legutolsó indiántámadás alkalmával felgyújtottam a kertben, és teljesen leégett. A műanyag cowboyok, akik a börtön lapos tetején sáncolták el magukat, az utolsó töltényig védekeztek, és elolvadtak. A westernvárosból, szinte mint a filmekben, csak hamu maradt.

A műanyag lovagvár körül, amelyet nyilván szintén felgyújtottam volna, ha lehetett volna, lovagtörténeteket játszottam el: támadás Katz vára{2} ellen, harc az Ellenséges fivérekért,{3} Drachenfels várának{4} elfoglalása, Oroszlánszívű Richárd király fogsága és Ivanhoe. A lovagi csaták az ágyba is követtek, lefekvéskor magamhoz vettem egy vagy két kedvenc lovagomat, a paplanból pillanatok alatt fellegvárakat tudtam csinálni tömlöccel és bástyával, hogy aztán leromboljam őket.

Az LGB-nek végül a pincében lett biztos helye. Anyám csináltatott az asztalossal egy emelvényt forgácslapból, amely kitöltötte a helyiség kétharmadát, egy terepasztalt, nyílással a közepén, ahová beleállhattam, úgyhogy minden oldalról körülvett a dróthálóból és papírmaséból készült modellvasúti táj, csináltam dombokat, hegyeket, alagutakat és egy rámpát, amely a fal mentén egy keskeny deszkán a magasba vezetett. A kisebbik mozdony még éppen fel tudott rá kapaszkodni.

A játszópincében volt egy rádió, amely számomra a rádiózás őskorából való régiségnek tűnt, elefántcsontszínű gombokkal, szövetborítással és olyan állomáskeresővel, amely bekapcsolt állapotban méz-borostyánkő színnel világított. Néha, amikor nem volt kedvem vasutazni, legózni vagy a Fischer szerelőjátékkal játszani, akkor ezzel a rádióval játszadoztam, csavargattam a nagy, kerek, recés peremű állomáskereső gombját, és a piros szál mozgott. Érezni lehetett a mechanikus átvitelt, ahogy az állomásjelző szál végigment a furcsa helynevek fölött: Stuttgart, Hilversum, Beromünster, Monte Ceneri – hol voltak ezek a helyek? És lehet, hogy ezzel a Telefunken készülékkel oda tudom transzportálni magam? Teleportálni? Csavartam a gombot, és hallgattam a zúgást, hallgattam a sípolását, hangokat és idegen nyelveket hallottam, mi volt ez, olasz? Hallottam a szférák zaját, akkor ott a holtak beszéltek? Hallani lehetett őket a hullámok összevisszaságában? A nagyanyám beszélt hozzám, akinek a lakásában állt egykor ez a rádió? Rég elhangzott beszédek, rég elénekelt dalok hangzottak fel a pincében. Venni lehetett őket újra ezzel a rádióvevővel?

Volt a vasút- és babapince és az a helyiség, ahol télen a pingpongasztal állt. Az élelmiszer- és borospincéhez az út a cipőtartó polc és a lépcső alatti sufni mellett vezetett el, ahol régi takarókat, gumimatracokat, egy gumicsónakot és dohos sátrakat tartottunk. Az élelmiszerpincéből alma- és krumpliillat áradt, a krumplikon még volt egy kis föld, ezeket egy parasztgazdaságból vettük mázsaszámra. Állt ott egy hűtőszekrény mélyhűtővel, és egy hűtőláda, abban keresgéltem jégkrémet a mélyhűtött készételek és a hűtőzacskóban eltett málnák között. És nem volt nekünk egy tízliteres tartalék élelmiszercsomagunk a Metróból? Fémpolcokon konzervdobozok, zabpehelycsomagok, befőttek, liszt, rizs és más alapvető élelmiszerek sorakoztak, sokáig eltartható készletek egymás hegyén-hátán, számítani kellett az atomháborúra, ki tudja, talán hónapokig a pincében kell élnünk. Nekem mindenesetre ott lett volna a vasutam, biztosan nem unatkoztam volna – vagy mégis? Néhány konzervdoboz a polcokon már nagyon régi volt, mindig is ott voltak, tudtam, hogy idősebbek voltak nálam. Vajon azt is meg kellene ennünk? Az egyikben, amelyik ősréginek tűnt, egy egész csirke volt.

Egészen fent a házban, a tetőtérben, apám dolgozószobájában, a könyvespolc előtti asztalon egy másik modellvasút is volt, egy Minitrix, anyám ajándéka apámnak. Ügy tűnt, apám örül neki, de nekem kellett összerakni és beüzemelni a készletet. Ügyhogy volt egy nagy vasutam a pincében és egy sokkal kisebb, miniatürizált a tetőtérben, úgyszólván a modellvasutam modellvasútja. Apám soha nem játszott vele, legalábbis soha nem láttam, hogy játszott volna vele – nem jól raktam volna össze? Vagy titokban játszott vele, éjjel, amikor aludtam?

Miközben összeraktam a modellvasutat, találtam a hosszúkás, ferde mennyezetű dolgozószobájában – a nap a tetőablakokon sütött be – az unalmas szakirodalom között két szexkönyvet. Az egyikben fekete-fehér képek voltak, két festészeti modellbáb csinálta mindenféle helyzetekben, merő unalom. A másik viszont, azt gyakran nézegettem, egy pornóregény volt, fotókkal: két pár előbb kártyázik, aztán levetkőzik, és egymásnak esik, ki-ki a párjával, aztán a másikéval, dugás, nyalás, szopás, minden, ami kell. Ez után a felfedezés után gyakran mentem fel kora délután apám dolgozószobájába, nem azért, hogy játsszam a kisvasúttal, hanem mert meg akartam nézni újból ezt a fotóregényt. Az egyik jelenet egy erdőben játszódott: a pár, amelyik kezdetben még nem tartozott össze, fák alatt dugott, a nő egy fatörzsnek támaszkodott, a férfi farka a nőben. Még nem tudtam – tizenegy éves voltam –, hogy miért vonz engem ennyire ez a dolog, de azt észrevettem, hogy ahányszor megnéztem a képeket, mindig erekcióm lett.

Később, amikor az egyik húgommal szobát cseréltem, egy rádiós magnó állt az ágyam fejénél. Nekem rádiós magnó volt, egy évtizeddel korábban még úgy mondták: táskarádió. Az enyém abban különbözött a táskarádiótól – volt abból egy Nordmende márkájú a konyhánkban –, hogy a beépített kazettás magnóval, ha elég gyors voltam, fel tudtam venni azokat a számokat a rádióműsorból, amik tetszettek, vagy amiket már rég meg akartam szerezni. Sajnos a műsorvezető gyakran belebeszélt a szám végébe, és a szövege, egy félbeszakított mondat, örökre rajta maradt a szalagon.

Emlékszem arra a még félálomban, fekve végrehajtott mozdulatra, amivel be- vagy kikapcsoltam a rádiót: a fejem fölött odanyúltam a kis kapcsolókarhoz, felnyomtam, és a rádió megszólalt. Néha lecsúszott és beszorult a rádiós magnó az ágy és a fal közé, olyankor meg kellett mozdítani az ágyat, hogy a készülék leessen a szőnyegpadlóra.

Olyan érzésem van, mintha ezt a rádiós magnót – 1982-es vagy 1983-as modell – az akkoriban oly gyakran végrehajtott mozdulattal ma is be tudnám kapcsolni. Pedig már rég nincs meg ez a Sanyo készülék. Az ágy sem, amelyben akkoriban aludtam. A szoba, sőt a ház sincs meg, lebontották, és egy társasházat építettek a helyére, a kertből sem maradt sok, ahol játszani szoktam. És igen, az ország sem létezik már úgy – most sokkal nagyobb, és évek óta más a fővárosa.

Sorra szobákat cseréltünk: én az utcára néző szobába költöztem, ahol a kisebbik húgom lakott, az öcsém anyám egykori dolgozószobáját foglalta el, a nagyobbik húgom az én szobámat, és a kisebbik húgom a szüleim korábbi hálószobáját. Az „öregek” – ahogy időközben hívtuk őket – felköltöztek a második szintre, a nővérem már elköltözött.

Néha kaszabolni kezdtem az ágyamat a bajonettel – dühös lehettem? –, amelyet szerencsés vagy szerencsétlen ötlettől vezéreltetve az egyik nagybátyám adott nekem ajándékba a konfirmációmra. Az ágy egyik sarokoszlopát nyúztam, aztán az általános iskola vége felé ketté is szeltem egy erőteljes csapással. Igaz lehet, hogy a tinédzser-agyakban különös dolgok történnek? Összezavarja őket a megváltozott biokémia? Az ágy oszlopát összeragasztottam festőszalaggal, kötést tekertem rá, elhasználtam egy fél tekercset, a ragasztószalagnak majdnem olyan színe volt, mint fának.

Körvonalakat karcoltam az ágyam mellett a falba, ismeretlen szigetek térképét. Ha a fűtéscsövek pattogtak a falban, a késem nyelével kopogtam vissza. Néhány év múlva a gyakori kopogtatástól lyuk keletkezett a falban. Meglehetősen nagy lyuk. Egy képet ragasztottam elé, egy világtérképet, amit én festettem.

Ha az ablak nyitva volt éjjel, hallottam az ágyamból a Rajnán közlekedő hajókat, hallottam dohogni a dízelmotorjukat. Hallottam a tehervonatokat is a Rajna túlsó partján, ritkábban autókat is, csendes utcában laktunk.

Az éjjeliasztalkán álló rádiós ébresztőóra fényét az ágyamból is láttam. Digitális kijelzője zölden derengett, az éjjeliasztalka tulajdonképpen egy polc volt, amelyen egy halom könyv volt, már rég hozzájuk se nyúltam. A világító számok nyolc óra előttig számomra már ismert évszámokkal néztek rám: tizenkét perccel hét előtt volt 1848, Waterloo már harminchárom perccel vagy évvel elmúlt. Az első világháború hét óra után tizennégy perccel kezdődött, és hét óra után tizennyolc percig tartott, a második tizenkilenc óra harminckilenctől háromnegyed nyolcig tombolt. 19.59 volt az utolsó ismerős évszám, utána a jövő következett, a futurológusok és a sci-fi évszámai. Nyolckor kezdődött a távoli 2000-es év. A 20.02-őt a szimmetria miatt szerettem, a 20.20-at az ismétlődés miatt. Röviddel utána általában elaludtam. 21.21-ig először harmadikban maradtam fenn, a 22.22-t csak különleges alkalmakkor láttam, szilveszterkor (még másfél óra újévig), vagy ha titokban, zseblámpával olvastam a paplan alatt. Sohasem ez a rádió ébresztett, mindig magamtól ébredtem fel. Vagy apám ébresztett, „barátocskám, felébredni!” – mindig ezt mondta.

{1} Dimpflmoser – A zsörtölődő bajor ember őstípusát hívják így Willy Vieriinger (1908–1996) A halhatatlan Dimpflmoser című könyvében.

{2} Katz vára a Rajna jobb partján áll egy hegyoldalon St. Goarshausenben.

{3} Ellenséges fivérek – két, egymás szomszédságában felépült vár (Sterrenberg és Liebenstein) a Rajna völgyében.

{4} Drachenfels vára – várrom az azonos nevű hegyen a Bonntól délre fekvő Siebengebirge hegységben.