Joanna Trollope

Lányok és férfiak

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Impresszum

Andrew-nak

ELSŐ FEJEZET

Mivel nem volt rajta a szemüveg, a sötétben és az esőben nem látta a mellette nehézkesen pedálozó alakot, így nekikoccant, és lelökte a kerékpárjáról. Azonnal lefékezett, mire a csúcsforgalomban araszoló sofőrök egy emberként tenyereltek dühösen a dudákra, és szórták felé szitkaikat.

James kiugrott a kocsiból, és gyorsan megkerülte.

– Ne haragudjon – hajolt a biciklista fölé –, rettenetesen sajnálom. – Az autó reflektorfényében a kerékpáros felpillantott a vizes aszfaltról. James elérzékenyülve, döbbenten látta, hogy egy igazi oxfordi vénkisasszonyt ütött el, olyan idős hölgyet, akiből egyre kevesebb van a világon, aki feltehetően megfontoltan, beosztóan él apró lakásában vagy bérelt szobájában, és lételeme a gondoskodás. James a kormányánál fogva felemelte a biciklit, hogy kiszabadítsa alóla a hölgyet, és ezzel a mozdulattal ki is borította a kormány elé szerelt vesszőkosár tartalmát.

– Ó, te jó ég! – sopánkodott. Megpróbálta összeszedni a kihullott holmit: egy nejlonszatyornyi könyvet, egy biciklizárat és egy doboz macskaeledelt.

– Szabad egyáltalán magának vezetni? – fortyogott a hölgy, miközben feltápászkodott. Kerek szemüvegén keresztül James ősz hajára siklott a pillantása. – Engedélyezte még magának az orvos?

James egyik kezével esetlenül szorongatta a biciklit, a másikkal pedig megfogta az idős nő karját.

– Megsérült?

– Legfeljebb lélekben.

– Otthon hagytam a szemüvegemet…

– Nem érdekel! – fortyant fel a nő metsző hangon. – Miből gondolja, hogy érdekelnek a kifogásai?

– Jöjjön el hozzám! – könyörgött James. – Két percre lakom innen. Betesszük a kerékpárt a csomagtartóba, és otthon adok önnek egy kis konyakot.

– Nem, nem, dolgom van!

– Elviszem.

– Ide jöttem, a Beaumont Streetre. Orvoshoz megyek…

– Akkor hadd kísérjem be, hogy elmagyarázhassam, mi történt.

– A zsebkendőm… – motyogta a hölgy, miközben a zsebében kutakodott.

– Vegye el az enyémet. A szivarzsebemben van. Nem tudom odaadni, mert tele van a kezem.

A hölgy megrázta a fejét, James pedig végtelen gyengédséggel tolni kezdte a kerékpárt a járdán, és ezzel a hölgyet is haladásra bírta.

Egy férfi lehúzta a kocsija ablakát, és kiordított:

– Azt a tragacsot meg csak úgy ott hagyja? – bökött dühösen James autója felé.

– Igen! – kiáltott vissza James.

– Ó, egek! – kiáltott fel a hölgy. – Mérhetetlenül gyűlölöm a civakodást, a kellemetlenséget…

– Én is. Különösen, ha én okoztam.

Eszébe jutott, hol hagyta a szemüvegét: a vécében, a Private Eye magazin régi számai tetején. Ezt azért mégsem nem vallhatta meg a hölgynek.

– Megjöttem – torpant meg a nő egy ajtó előtt, és megnyomta a műanyag csengőt.

– Elárulja a nevét, és hogy hol lakik? Meglátogathatnám, hogy bocsánatot kérjek, és megnézzem, tényleg nem esett-e baja.

A hölgy először dühbe gurult, aztán elbizonytalanodott.

– A nevem Bachelor. Beatrice Bachelor.

Némi gondolkodás után hozzátette:

– A Cardigan Streeten lakom.

– Én is nem messze onnan lakom – felelte James. – Olyan közel, hogy…

Nem tudta befejezni a mondatot, mert kinyílt az ajtó.

– Ó, Miss Bachelor, micsoda este! – szólt a recepciós, akinek feltűnő mintás pulóvere teljesen elvonta a figyelmet az arcáról. – Mi a csuda történt magával?

– Az én hibám – mondta James. – Elütöttem.

Miss Bachelorra nézett a fényben. Az idős hölgy arca piszkos lett, a sálja hátracsúszott, így kilátszottak alóla a kontyból kiszabadult ősz tincsek.

– Az én nevem – folytatta James, aki úgy érezte, muszáj ezt is elmondania, mintha valami töredelmes vallomást tenne – James Mallow.

– Értem – felelte a recepciós, és határozottan megragadta Miss Bachelor karját. – Nagyszerű.

És becsukta maguk mögött az ajtót.

Amikor James hazaért, a ház még szinte teljesen sötét volt, csak Leonard bácsi első emeleti ablakán szűrődött ki némi vörös fény. Öt évvel ezelőtt, amikor Leonard Mallow hozzájuk költözött, Kate megkérdezte tőle, milyen színű függönyt szeretne, s Leonard rögvest rávágta:

– Ó, vöröset, drágám! Olyan élénkvöröset, amilyennél vörösebb nincs is!

Leonard határozott ízléssel rendelkezett. Imádta a krikettet, John Buchan műveit, a szardellapasztát, valamint Mrs. Chenget, az apró termetű, csendes kínai asszonyt, aki besegített Kate-nek a takarításban; utálta az anyagiasságot és a rövid hajú lányokat. Agglegényként élt hosszú életéből majdnem ötven évet iskolaigazgatóként töltött, és lazán kijelentette, hogy egy életre elege lett a fiúkból.

James kinyitotta az ajtót. Az előszoba sötét volt, de a konyhaajtó alól fény szűrődött ki, az emeletről pedig rockzene hallatszott. Leonard lekiáltott az emeletről:

– Te vagy az?

– Igen, én! James!

– Nyavalyás egy este van…

– Nekem mondod? Mindjárt felmegyek!

– Nem kell rohanni! – kiáltotta le Leonard kedvesen. – Csak nyugodtan. Sietségre semmi ok.

James kinyitotta a hallból nyíló bal oldali ajtót, és felkapcsolta a lámpát. A dolgozószobája – amely több mint negyed évszázada szolgálta ezt a célt – ismerősen és vidáman életre kelt. Feléledtek a széles tolóablakok a két végében, a zöld szőnyeg, a lámpák, a zsúfolt kisasztalok, a kopott karosszékek, a mahagóni íróasztal, a könyvek, amelyek padlótól plafonig érő polcokon sorakoztak megszakítás nélkül a két hosszú fal mentén – csak az íróasztal fölött volt köztük egy kis szünet egy festménnyel, amelyet Kate annyira szeretett. James előbb az egyik, majd a másik ablaknál is behúzta a függönyt. Mrs. Cheng kiporszívózta a szőnyeget, így a fűzöld kárpit szinte gyepnek tűnt a talpa alatt. A szoba illata is pont olyan volt, amilyennek szerette: bőr, papír és bútorápoló szaga terjengett. A karosszékekre pillantott – szerette volna, ha Miss Bachelor ott ül az egyikben, melengeti vénkisasszonyos lábait a gázkandallónál, és kissé remegő kezében szorongatja a teáscsészét vagy a konyakospoharat. Jamest szörnyen mardosta a bűntudat. Ha már elütött valakit, miért nem tudott egy tagbaszakadt, erős embert letaszítani a biciklijéről, aki felpattant volna, és legfeljebb nyersen lehordta volna? Miért éppen a gyapjúkesztyűt viselő, piszkafalábú Miss Beatrice Bachelort kellett elütnie? Felsóhajtott. Kár, hogy Kate nincs otthon – szüksége lett volna a kedvességére és a megértésére.

Lassan kilépett a dolgozószobából, felment az emeletre, és közben sorra kapcsolgatta fel a lámpákat. Leonard szobájának ajtaja nyitva állt, ami azt jelezte, hogy szívesen veszi a társaságot. Amikor aludni kívánt vagy keresztrejtvényt fejteni, esetleg az öltözködés-vetkőzés hosszadalmas és bonyolult szertartását akarta elvégezni, akkor határozottan magára húzta az ajtót. Aztán ha mégis bekopogott valaki, kikiáltott, hogy „Tűnés!”.

– Á! – szólt most, amikor James belépett. Szokásos helyén ült, egy egyenes hátú, fa karfás, mély üléses széken, amely úgy nézett ki, mintha egy éjjeliedényt rejtettek volna el benne. – Nagyon elgyötörtnek tűnsz.

– Elütöttem valakit – felelte James. – Nagyon lassan mentem, úgyhogy nem sérült meg, de megijedt. Szörnyen érzem magamat.

– Whisky! – intett Leonard hosszú kezével a komódján sorakozó üvegek felé. – Szolgáld ki magad!

– Éppen orvoshoz ment, ott váltunk el egymástól – taglalta James, és kézbe vette Leonard egyik fogmosó poharát, és mielőtt whiskyt töltött volna bele, alaposan megvizsgálta, nem lát-e rajta fogkrémnyomokat. – Holnap meglátogatom. A Szent Barnabás-templom mellett lakik.

– Ne, ne! – integetett ismét Leonard. – Abba áztattam a protkómat. Van egy tökéletesen jó pohár az üveg mellett.

– Bocsánat.

– Itthon hagytad a szemüvegedet. Láttam a klotyón.

– Igen, ezért ütöttem el. Meg még sötét is volt, és zuhogott az eső.

– Még csak hatvanéves vagy, ugye?

– Hatvanegy.

– Semmi okod arra, hogy hatvanegy évesen már kipurcanj. Ebben a korban még jó az ember szeme.

– Nincs nekem semmi bajom – foglalt helyet James egy nyikorgó, fonott karosszékben, a kretonhuzattal borított, csomós párnán. – Egyszerűen csak szórakozott vagyok, mindig is ilyen voltam. Én mindig elmerengek valamin, aminek semmi köze a vezetéshez vagy éppen a fűnyíráshoz. Ez Kate-et is az őrületbe kergeti. Néha rám mordul, hogy miért nem vagyok képes azt a sok eszemet mondjuk a mosogatógép elindítására fordítani az írás és a tanítás mellett.

– És miért nem?

– Azt hiszem, azért, mert az nem érdekel.

Leonard megpaskolta a térdén heverő újságot.

– Tetszett a mai írásod. Persze nem értek egyet veled, ki nem állhatom az állami támogatások rendszerét.

– Nem is azt írtam, hogy mindenáron szükség van támogatásra. Azt írtam, hogy egyensúlyra kell törekedni…

– A legjobb előadás, amit láttam – vágott közbe Leonard –, a Világvége volt.

– Kate hol van?

– Fogalmam sincs. Az egyik percben még itt volt, aztán eltűnt. Tudod, piff-puff, becsapta az ajtót.

James összehúzott szemmel méregette a nagybátyját. Leonarddal soha életében nem bánt senki olyan kedvesen, mint Kate. Azt is Kate vetette fel, hogy fogadják be, amikor világossá vált, hogy a bentlakásos iskolában töltött hosszú évek alatt teljesen alkalmatlanná vált arra, hogy gondoskodjon magáról. Leonard azonban hiába volt nagyon is tisztában azzal, mivel tartozik Kate-nek, és hiába kedvelte őt, két dolgot nem tudott megbocsátani. Az egyik a származása volt. Tudta, hogy ezt a véleményét nem hangoztathatja, és azzal is tisztában volt, milyen ódivatú ilyesmivel foglalkozni, de James – Leonard nézetei szerint – úriembernek született, Kate apja viszont egyszerű udvaros volt, anyja meg ír bevándorló Cork megyéből. Mindez nem hagyta nyugodni Leonardot – és persze a másik dolog sem, amely még ennél is jobban zavarta.

– Leonard… – szólt rá James. Legurította a whiskyt, és hozzátette: – Lemegyek, megnézem, mi van Joss-szal.

– A leckéjét megírtuk – vetette oda Leonard, és kézbe vette az újságot, jelezvén, hogy most már ő is szeretné, ha James távozna. – Seperc alatt letudtuk.

– Te ezt jó ötletnek tartod? Szerinted segít az neki az iskolában, ha átrohantok a leckén, és hamis képet adsz neki a felkészültségéről?

– Törődj a magad dolgával! – mordult vissza Leonard, aki imádott leckét írni Joss-szal. Elbújt az újságja mögött.

James kilépett a szobából. Kate az előző télen halvány, visszafogott napsárgára festette az emeleti folyosót. A rá jellemző energiával vetette bele magát a feladatba, James pedig ment utána, és törölgette a sárga festéket a fehér lambériáról, és elpepecselt a villanykapcsolók körüli festéssel. Kate nem sértődött meg ezen, ő soha nem vette magára az ilyesmit, csak nevetett. Kevés dolgot változtatott a házon, amióta oda költözött, mivel nem akarta ráerőszakolni saját ízlését James házára.

Elvégre ez James háza volt. Majdnem harminc éve vette, sokkal az előtt, hogy szinte szegénynegyedből felkapott környékké vált volna ez a Jerichónak nevezett, tervszerűtlenül épített, viktoriánus oxfordi kerület. A ház maga alacsony, vörös téglás épület volt gótikus ajtóval, annak két oldalán egyforma, kék és sárga téglával kirakott ablakkeretben csillogó, széles tolóablakokkal. Az ajtó fölött határozott fekete betűk hirdették a ház nevét: Richmond Villa. Valószínűleg a nagy egyetemi kiadó egyik nyomdamestere építtette, és James imádta. Annak pedig örült, hogy Kate ennyire tapintatos a házzal kapcsolatban.

Lement a földszintre. A bezárt konyhaajtó mögül már nem dübörgő rockzene szivárgott ki, hanem egy szomorú, gyászos sirám, amilyet észak-afrikai bazárok magas fala mögül lehet hallani. James megtorpant, majd a kilincsre tette a kezét. Az ajtó mögött ott lesz Joss, a nevelt lánya, aki nyilván ezúttal is a morzsákat szanaszét szórva gabonapelyhet eszik – gyakorlatilag azon élt. Joss nem is igazán a nevelt lánya, mert az édesanyja nyolc éve élt Jamesszel a Richmond Villában, mégis makacsul megtagadta, hogy feleségül menjen hozzá.

Jossnak keskeny arca és rémes frizurája volt. Haja vöröses árnyalatát Kate-től örökölte, de ő az osztályában uralkodó divatnak engedve, brutálisan rövidre vágatta. Titokban maga is utálta a frizuráját, ezért aztán hisztérikusan védte. A szobája falát kitapétázta tüsi hajú rocker lányokkal, az ágya alatt azonban tartott egy dobozt, tele magazinokból kivágott képekkel, pazarul leomló, szélfútta, csillogó hajzuhatagot viselő modellekről. Ezek lányok csodaszép cipőket is viseltek. Joss nehéz, fekete, vastag talpú, rézzel kivert lyukakkal díszített bakancsot hordott.

– Leonard bácsi azt mondta, megcsinálta a leckédet.

Joss ásított egyet.

– Ő meg tudja csinálni. Én meg nem. Szóval…

James nem érzett magában erőt a vitához.

– Anyu hol van?

– Nem tudom. Gondolom, a menhelyen.

A menhely egy bántalmazott nőknek fenntartott menedékház volt, amelyet Kate egyik barátnője alapított a Szent Margit-templom közelében. Kate önkéntes alapon kisegített ott néha, vigyázott a gyerekekre, és vég nélkül hallgatta a nőket. Ott ismerte meg Mrs. Chenget is, akinek lila véraláfutásos, sárga arca úgy nézett ki, mint egy kis árvácska. Részmunkaidős állást ajánlott neki a Richmond Villában, majd talált neki egy szobát egy fogadóban, valamint egy másik állást is, egy fogorvosi rendelő takarítását a Beaumont Streeten. Mrs. Cheng hálája abban nyilvánult meg, hogy lankadatlan csodálattal tekintett Kate-re, és ezért még arra is hajlandó volt, hogy eltüntesse a felfordulást, amit Kate minduntalan maga mögött hagyott. Joss járt Mrs. Chengnél a fogadóban. Azt mondta, nagyon kopár és fura szaga van.

– Nyilván azt szeretné – vetette fel Leonard bácsi –, hogy itt lakjon, a lépcső alatti szekrényben, és ott halfejeket főzzön egy vödörben.

– Elkészítem a vacsorát – mondta most James, és elindult a hűtő felé.

– Jó – bólintott Joss. James jobban főzött Kate-nél. Jamesnél a hozzávalók mind megtartották saját jellegzetességüket, színüket és állagukat. Kate-nél minden egyformán nézett ki, így csak az ennivaló íze volt a meglepetés.

– Vettem egy kalapot – jelentette be Joss hirtelen. Nem akarta bevallani, azonnal el is pirult. Kialakult az a hobbija, hogy kalapokat vásárolt a Walton és a Little Clarendon Street használtruha-üzleteiben, és ezt ugyanúgy igyekezett titokban tartani, mint a szép hajú és szép cipős lányok fényképeit az ágya alatt.

– Tényleg?

– Aha.

– Milyen kalapot? Megmutatod?

Joss dühös volt magára, ezért csak odarúgta a régi, gyűrött nejlonszatyrot Jameshez. A férfi felvette a földről, és előhúzott belőle egy fekete bársonykalapot, amelyre kristályokkal kirakott masnikkal vaskos, fekete fátylat rögzítettek.

– Csodaszép. Egészen stílusos.

– Utálom. Már bánom, hogy megvettem.

James jól tudta, hogy ilyenkor nem szabad a szaván fogni, és rávágni, hogy akkor vigye vissza.

– Én meg azt bánom, hogy ma már nem hordanak ilyeneket a nők. Pedig szexi.

– Pfuj – fintorgott Joss.

James visszatette a kalapot a szatyorba. Kinyitotta a hűtőt – ami immáron nyolc éve túlságosan kicsi volt –, és leguggolt elé.

– Mit szólnál, ha beledobálnék a serpenyőbe mindent, amit itt találok?

Joss a lehető legnagyobb titokban magához húzta a szatyrot.

– Nem vagyok éhes.

– De én igen, és Leonard bácsi is megéhezik hamarosan. Anyáról nem is beszélve.

– Visszaviszem a kalapot. Szerintem undorító.

James elkezdett kipakolni a hűtőből az asztalra.

– Miért nem adod oda anyának a születésnapjára?

– Milyen születésnapjára?

– Két hét múlva lesz. A harminchatodik.

– Azt mondtad, szexi…

– Az is.

– Nem adhatok anyunak szexi kalapot!

Egymásra bámultak. Joss elképzelte Kate-et a kalapban, aztán azt, ahogyan James ránéz, és felfordult a gyomra. James elképzelte ugyanezt, és felpezsdült a vére. Ő kapta el először a tekintetét.

– Ahogy gondolod – hagyta rá, és kézbe vett egy tálca kissé fonnyadt gombát.

Kinyílt, majd becsapódott a bejárati ajtó, vad huzat süvített be a zárt konyhaajtó alatt.

– Á! – szólt James elégedetten. Joss gyorsan begyűrte a kalapot a hátizsákba, amelyben a tankönyveit szokta hurcolászni.

Kate kinyitotta a konyhaajtót, és esőtől csillogva beviharzott. Nem viselt fejfedőt, göndör, vörös hajában ugyanúgy megragadtak az esőcseppek, akár a gallyakon.

– Gusztustalan idő – dohogott Kate, majd ledobta a földre a táskáját meg egy szatyrot. Mindkettő eldőlt, a szatyorból több mandarin és egy hatalmas, sárgásbarna vöröshagyma gurult ki.

James odament Kate-hez, hogy megcsókolja.

– Óvatosan, csuromvíz leszel. A bugyimig átáztam. Szia, Jossie!

– Éppen vacsorát akartam főzni. Fürödj le, amíg elkészülök. Hol voltál?

– Az otthonban. Hol máshol? Szokás szerint telt ház van így karácsony után. Szegények. Mindannyian azt mondják, jobban félnek a karácsonytól, mint az év bármelyik más napjától.

James elkezdte lefejteni Kate-ről az esőkabátot.

– Tényleg bőrig áztál. Joss, szaladj, és engedd meg anyának a fürdővizet! És szólj be Leonard bácsinak, hogy fél óra múlva vacsorázunk.

Joss felállt.

– Elmehetek síelni az iskolával?

Kate rápillantott.

– Nem – felelte, és egy határozott pillantással elejét vette James felajánlásának. – Tudod, hogy nincs rá pénzem – folytatta. – De sajnálom… Mármint, hogy nincs.

– Na, igen – mondta Joss. Eleve nem sok reményt fűzött hozzá. Megígérte ugyan magának, hogy jelenetet fog rendezni, de aztán mégsem vitte rá a lélek. Kimasírozott a konyhából, de az ajtót nem csukta be maga után, pedig tudta, hogy akkor Jamesnek kell utána mennie, hogy becsukja.

– Örülök, hogy hazaértél – mondta James.

Kate leguggolt a táska és a szatyor mellé. Milyen hajlékonynak és törékenynek tűnt a fekete kertésznadrágban!

– Én is örülök. Szomorú napom volt. Nyilván a január eleji levertség is teszi, de az otthon ma valahogy nem menedéknek tűnt, hanem inkább valami komor váróteremnek – mindenki nyomtatványokat töltögetett, sorban állt, és ráadásul dohányzott. Úgy szégyellem, amikor ingerült vagyok, pedig sajnos néha így van.

Visszatette az utolsó elgurult mandarint is a szatyorba, és felállt.

– Ha már a szégyen szóba került – mondta James, miközben visszatért a gombákhoz –, abból nekem is jutott ma. Tudod, mit csináltam?

– Mesélj!

– Itthon hagytam a szemüvegemet, amikor elmentem elfaxolni a cikkemet az újságnak, és a Beaumont Streeten elütöttem egy nőt. Nem lett nagy baja, mivel nem mentem gyorsan, de leesett a biciklijéről.

Kate rezzenéstelen arccal, szó nélkül hallgatta, aminek James örült.

– Az a legrosszabb – folytatta –, hogy olyan törékeny volt, idős tudósféle, aki kontyot hord. Macskaeledel volt a bicikli kosarában. Szerencsére éppen orvoshoz tartott, úgyhogy el tudtam kísérni, és persze holnap meg is látogatom, de hát ez akkor is szörnyű.

Elhallgatott, várta, hogy Kate odamenjen hozzá, megölelje, vizes arcát az ő mellkasára hajtsa, és megnyugtassa, hogy ilyesmi bárkivel előfordulhat, különösen egy ilyen rémes estén. De Kate egy szót sem szólt, és nem is mozdult. Végigmérte Jamest, a férfi még sosem látta ilyennek: rideg, szinte megvető fény villant a szemében.

James szólásra nyitotta a száját, de mielőtt bármit mondhatott volna, Kate szólalt meg, a tekintetéhez tökéletesen illő hangon:

– Ostoba vénember.

Aztán újra csend lett, James és Kate pedig rémülten nézte egymást.