BORÍTÓSZÖVEG

Helen Macdonald kislány korában elhatározta, hogy solymász lesz: megtanulta a rejtélyes szakkifejezéseket, és elolvasta a mesterség klasszikusait. Évekkel később, amikor az édesapja meghalt, s őt letaglózta a bánat, fejébe vette, hogy felnevel egy héját, Mabelt. Elszántan látott neki a nehéz és különös feladatnak: a vad és szabad állat idomításának.

A H, mint héja könyörtelenül őszinte beszámoló a gyásszal való megbirkózásról. Emlékekről szól, a természetről, és arról, hogy miként lehet összebékíteni az elmúlást az élettel és a szeretettel.

A fájdalom öntörvényű, akarata van. Ráveti magát az egyetlenre, a többi érzéket háttérbe szorítja. Intenzitása figyelmeztet: az élet úgy csap le, mint a héja. A veszteség megszelídíthetetlen.

Karafiáth Orsolya

A H, mint héja nem csupán élvezetes olvasmány, de arra is rámutat, hogy egy ragadozó madár társ lehet, mert a szerető gondoskodás állatot és embert egymás szövetségesévé teszi.

dr. Sós Endre

főállatorvos, Fővárosi Állat- és Növénykert 

Csodálatos könyv a veszteségről és a talpra állásról. A természettudományos és költői látásmód együttes megjelenése káprázatos. Kivételes alkotás.

– NATIONAL

Semmi kétség: a természetleírás abszolút klasszikusa.

– THE GUARDIAN

Ez a szépséges könyv egyszerre okos és szívből jövő. Hangot ad a gyásznak és a boldogságnak – benne van az apa elvesztésének bánata és a héjára való rátalálás elragadtatása, s közben a táj, a többféle értelemben vett elődök és a halálon felülkerekedő élet ünneplése. Megindítóan és gyönyörűen beszél ember és természet kapcsolatáról.

– ANDREW MOTION

Melegszívű, derűs és káprázatos természetleírásokban gazdag. A H, mint héja szerfölött különleges önreflexió.

– GOOD HOUSEKEEPING

Macdonald prózája költőien érzékeny és kíméletlenül pontos, mint egy törvényszéki bonctani jelentés. Az olvasónak gyakran felgyorsul a szívverése. Szókincse eleven és élvezetes; szabadon szárnyal, mint a madár.

– NEW SCIENTIST

Van a stílusában valami egészen magasrendű csiszoltság. Az angol nyelvű világ évszázadok óta szenvedélyesen keresi és kedveli a mindenféle teremtményekről, elbűvölő állatokról szóló könyveket. Helen Macdonald a jelek szerint megújította ezt a műfajt.

– MARK COCKER

Amit elénk tár, az igen ritka az irodalomban: tökéletesen realisztikus beszámoló az emberi és az állati tudatosság egymásra találásáról.

– THE SUNDAY TIMES

A H, mint héja érett, kész alkotás; mérce minden jövőbeni emlékirat, természettel és az ember belső énjével foglalkozó írásmű számára.

– THE TIMES LITERARY SUPPLEMENT

Elképesztő… Ez a könyv annyira felzaklatott, hogy nem bírok szabadulni tőle.

– Julie Myerson, THE GUARDIAN

Szokatlan látásmódja és megindító természetábrázolása teszi nagyszerűvé.

– MONOCLE

Macdonald tehetsége legszépségesebben a természet leírásokban mutatkozik meg. A héjái egyszerűen élnek.

– THE SPECTATOR

A H, mint héja méltán nevezhető a műfaj klasszikusának.

– THE DAILY TELEGRAPH

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Helen Macdonald: H is for Hawk

Penguin Random House/Vintage Books, London, 2014

Fordította Makovecz Benjamin

Copyright © Helen Macdonald 2014

Hungarian translation © 2015 Makovecz Benjamin

Magyar kiadás © 2016 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Chris Wormell / The Artworks

ISBN 978-963-355-309-1

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A fordító köszönetet mond Szabó László mestersolymász, nyugalmazott vadászati főfelügyelő szívélyes szakmai segítségéért.

W. H. Auden versének részleteit Gergely Ágnes fordításában idézzük.

Családomnak

I. RÉSZ

1

Türelem

Cambridge-től északra, úgy háromnegyed órányi autózásra van az a vidék, amit valahogy nagyon megszerettem. A mocsarat felváltja a sívó homok; görcsös, nyomorult fenyők vannak itt, kiégett autók, sörét lyuggatta közlekedési táblák meg amerikai légi támaszpontok. Kísérteties hely. A számozott fenyőerdő-parcellák mélyén elhagyott lakóházak omladoznak. A három méter magas kerítés, tetoválószalonok és az amerikai légierő golfpályái mögött, a fűvel borított, ősi sírdombok belsejében atombiztos óvóhelyeket alakítottak ki. Tavaszonként nagy a lárma errefelé. Szüntelenül jönnek-mennek a repülőgépek, a borsóföldeken meg az erdőben gázfegyverekkel durrogatnak, és sivítanak a sugárhajtóművek. Ez itt Breckland – a Romvidék; itt találtam magam hét évvel ezelőtt egy kora tavaszi napon, egy találomra tett utazás után. Hajnali ötkor az ágyamban fekve bámultam a mennyezeten az utcai lámpák fényének világos négyszögeit. Az ablakon behallatszott a későn hazatérő bulizók fecsegése. Furcsán éreztem magam; hullafáradt voltam, agyonhajszolt – mintha eltűnt volna az agyam, és a koponyámat mikrohullámú sütőben parázsló és szikrázó alumíniumfóliával tömték volna ki. Úúúúúúúú. Fel kell kelni… – gondoltam, és felhajtottam a takarót. – Na… Nadrágot és pulóvert húztam, jól megégettem a számat forró kávéval, és már messze az A144-esen robogtam az öreg Volkswagennel, mire kitaláltam, hogy hová is megyek és miért. Odakint a ködben, az út fehér szegélyvonalán túl ott volt az erdő. Az a nyomorúságos, megcsupált erdő. Oda akartam menni. Hogy megnézzem a héjákat.

Tudtam, hogy nem lesz könnyű. A héják kegyetlenek. Láttál már héját a kertedben, ahogy lecsap egy kismadárra? Én még sosem láttam, de tudom, hogy megtörtént. Megtaláltam a nyomait. A terasz kövezetén néha apró maradványokra bukkanok: parányi, rovarszerű madárkalábakra, szorosan összemarkolt ujjacskákkal, ahogy kitépték belőlük az inakat, vagy – ami még hátborzongatóbb – egy-egy csőrdarabra, háziveréb csőrének alsó vagy felső kávájára, halványan áttetsző, vörösen maszatos, kékesszürke kúpocskákra, némi odatapadt tollal. De te talán már láttad; talán megtörtént, hogy csak úgy kipillantottál az ablakon, észrevettél a füvön egy rohadt nagy héját, amint egy galambot, rigót vagy szarkát mészárol, és minden addiginál valóságosabban tapasztaltad meg a vadságot és kegyetlenséget, mintha valahogy ott termett volna a konyhádban egy hópárduc, és most a macskádat marcangolná. Megesett, hogy a bevásárlóközpontban vagy a könyvtárban odarohant hozzám valaki, és elkerekedett szemmel, izgatottan újságolta:

– Ma reggel a kertben láttam, hogy egy héja elkapott egy kismadarat! – már nyitottam volna a számat, hogy azt mondjam: karvaly volt az…, de már folytatta is. – Héja volt, bizony, megnéztem a határozóban…

De sosem héja. Azok a könyvek nem sokat érnek. Amikor egy galambbal küszködik a pázsitodon, a héja sokkal nagyobbnak látszik a valóságosnál, a madárhatározókban látott képek pedig soha nem vethetők össze az ember benyomásaival. Itt van például a karvaly. A tollazata szürke, a melle feketén-fehéren csíkozott, sárga a szeme, és hosszú farka van. És rögtön mellette a héja: az is szürke, a melle fekete-fehéren csíkozott, sárga a szeme, és hosszú farka van. Hmm. Aztán az ember tovább olvassa a leírást. Karvaly: 30–40 centiméter. Héja: 48–60 centiméter. Na, ez az. Hatalmas volt. Akkor biztos héja. Tök egyformák. A héják nagyobbak, ennyi az egész. Egyszerűen csak nagyobbak.

Hát nem. A valóságban a héják úgy hasonlítanak a karvalyokra, mint a leopárd a macskára. Nagyobbak, persze. De vaskosabbak is, irgalmatlanabbak, gyilkosabbak, rémítőbbek – és sokkal-sokkal nehezebb találkozni velük. Nem a kertek körül élnek, hanem a sűrű erdőségek mélyén; ők a madárfigyelők nagy, áhított zsákmányai. Az ember egy hétig is kószálhat a sűrű, bozótos erdőben anélkül, hogy akár eggyel is találkozna; csak a jelenlétük nyomaira bukkan rá hol itt, hol ott. Olykor hirtelen elhallgat minden, aztán a kismadarak rémült csárogása, füttyögése és sipákolása hallatszik, és az ember érzi, hogy valahol elsuhant valami láthatatlan. Aztán talán rábukkan egy kitépett tollak tócsájában fekvő, félig felfalt galambtetemre, vagy ha nagyon szerencsés, a ködös hajnalban sétálgatva egyszer csak éppen a jó irányba pillant, és a másodperc kicsiny töredékére meglát egy madarat, ahogy karmos lábát lazán tartva, szemét valami távoli célra szegezve tovasuhan. Azt a látványt soha többé nem lehet elfelejteni, és az ember csak arra vágyik, hogy újra meg újra megpillanthassa. Héját keresni olyan, mint várni az isteni kegyelemre; eljön, de csak nagyon ritkán, és sosem lehet tudni, hogy mikor és hogyan. De kora tavasszal, a tiszta hajnali órákban azért valamivel több az esély; olyankor a héják elhagyják otthonukat, a sűrű erdőségeket, és felhúznak a magasba, hogy udvaroljanak. Hát ezért reménykedtem abban, hogy megláthatom őket.

Becsaptam a rozsdás kaput, és nyakamban a messzelátóval elindultam a zúzmarától ónszínű erdőben. Jókora részek tűntek el az óta, hogy utoljára jártam itt. Felszaggatott területeket találtam, letarolt, lepusztított foltokat kiszaggatott gyökerekkel és a homokban szétszórt, elszáradt tűlevelekkel. Tisztások. Éppen ez kellett nekem. A gondolataim lassan szoktak hozzá a hónapok óta nem látott terekhez és távlatokhoz. Túl sok időt töltöttem könyvtárakban és tantermekben, túl sokat bámultam a képernyőt, javítottam dolgozatokat, kutattam a hivatkozásokat. Ez most másféle vadászat volt. Itt másfajta állat voltam. Láttál már szarvast, ahogy előjön a rejtekhelyéről? Lép egyet, megáll, és megmerevedik; orrát felemelve figyel, néz és szagol, oldalán végigfut egy ideges kis remegés. Aztán amikor biztos benne, hogy nincs veszély, lassan előjön a sűrű bozótból, és legelni kezd. Azon a hajnalon úgy éreztem magam, mint egy szarvas. Nem szimatoltam a levegőt és merevedtem riadt éberségbe, de ugyanúgy mozogtam, valami érzésektől vezérelt, ősi módon; megélve a figyelem és a viselkedés sokféle, tudatosságon túli tapasztalatát. Valami mélyen belülről irányította a lépéseimet anélkül, hogy tudtam vagy akartam volna; lehetett millió évnyi evolúció vagy talán csak megérzés, de héjavadászataimon mindig valami nyugtalanságot érzek, ha a napfényben lépkedek vagy állok, ösztönösen a védettebb részeket keresem, és inkább a fenyves széles vágatainak árnyékos hűvösében haladok. A szajkó kiáltására vagy a varjak recsegő vészjelére megriadok; jelenthetik azt, hogy „Vigyázz, ember!”, de azt is, hogy: „Vigyázz, héja!” Azon a reggelen úgy kerestem az egyiket, hogy igyekeztem elrejteni a másikat. Az ősi ösztönök, amelyek korszakok óta eggyé kapcsolják a lelket és az inakat, most átvették az irányítást, tették a dolgukat, s én szorongást éreztem a csattogó napsütésben, kényelmetlennek találtam, ha a dombhát rossz oldalán voltam, és valami arra késztetett, hogy inkább sétáljak át a színevesztett fűvel borított meredély túloldalára, és keressek valamit – aztán kiderült, hogy egy tavacska az. A víz széléről kismadarak egész felhője rebbent fel, pintyőkék meg egy csapat hosszú farkú őszapó; úgy kapaszkodtak meg az ágakon, mint eleven gyapotcsomók.

A tavacska egy bombatölcsér volt, egy a hosszan sorakozó hasonlók közül, amik egy német bombázás után támadtak Lakenheathnél, még a háborúban. Vízrajzi képtelenség; tó a dűnevidéken, sok kilométernyire a tengertől, körülötte a káka sűrű csomóival. Csak ráztam a fejem. Furcsa volt. Igazán nagyon furcsa, de hát aki itt, az erdőben sétál, sok olyasmire bukkan, amire nem számított. Például jókora foltokban tenyésző rénzuzmóra meg parányi, csillag alakú virágocskákra – egy hajdan itt honos növényvilág halvány, visszamaradt nyomaira. A talajt nyáron ropogós, szívós aljnövényzet borítja, olyan, mintha a sarkvidék egy darabkája rossz helyen pottyant volna a világra. És mindenütt a kova csontszerű domborulatai és lemezei. Az ember nyirkos hajnalokon találhat kovaszilánkokat, amiket újkőkori mesteremberek pattintottak le a kőmagról; hideg nyirkosságtól csillogó, kicsiny kőpelyheket. Ez a vidék az újkőkor kovaeszköziparának központja volt. A közelmúltban nyulakat tenyésztettek itt a húsukért és a prémjükért; a tájat tövises bozóttal körülzárt, hatalmas nyúltelepek lepték el, s a nevük rajta maradt az egyes körzeteken: Warren-telep, Lakenheath-telep – aztán hamarosan nagy bajt okoztak azok a nyulak. Legelészésük – és persze a birkáké – nyomán a kurta fűből mindössze a homokot borító, vékony gyökérszövevény maradt. Ahol legnagyobb volt a pusztítás, a homok szabaddá vált, és sodródni kezdett mindenfelé. 1688-ban az erős délnyugati szelek egyszerűen felkapták és az égbe röpítették a talajt. A napot hatalmas, sárga felhő takarta el. Soktonnányi föld mozdult meg, emelkedett a magasba és hullott máshová. Brandont körülzárta, Santon Downhamet elborította, a folyókat megfojtotta a homok. Amikor elültek a szelek, Brandon és Barton Mills között végig homokdűnék húzódtak. A vidék arról lett hírhedt, hogy milyen gyalázatosan keserves és veszedelmes errefelé az utazás; a süppedő homokhullámok nyaranta szinte izzottak, éjjelente pedig útonállóktól kellett rettegnie annak, aki idemerészkedett. A mi saját kis Arabia Desertánk. John Evelyn így írt róla: „Vándorló homok, […] ami hol ide, hol oda hömpölyögve, akárcsak a Líbiai-sivatag homokja, teljességgel elnyelte egyes urak egész birtokát.”{1}

Itt álltam Evelyn „vándorló homokján”. A dűnék jó részén fenyők nőttek, az 1920-as években telepítették ide őket, hogy faanyagot termeljenek a majdani háborúkhoz; az útonállók réges-régen eltűntek, de a vidék még most is veszedelmesnek tetszik, sérültnek, félig eltemetettnek. Szeretem, mert Anglia minden tája közül, amelyeket ismerek, ezt érzem a legvadabbnak. Nem olyan érintetlen, mint a hegycsúcsok, inkább valamiféle omladozó, roskatag vadság, amire a táj és az itt élő emberek szövetkeztek. Ebben a vadságban gazdagon jelen van egy másik tájtörténelem szelleme; nem csak a nagybirtokok merész és léha álmai, hanem az ipar, az erdőgazdálkodás, a katasztrófa, a kereskedelem és a munka története. Héjakeresésre alkalmasabb helyet elképzelni sem tudok. Ezek a madarak tökéletesen beleillenek ebbe a brecklandi tájba, mert az ő történetük is ugyanilyen emberi.

Elbűvölő történet. Valaha a Brit-szigetek egész területén éltek héják. „Külömb-külömb Fajú és Nagyságú Héják vannak – írta 1686-ban Richard Blome –, más és más a Jóságuk, erejök és Kegyetlenségök a szerént, hogy mellyik Vidékről valók, de egyik Helyen sem élnek olyan jók, mint Moszkóviában, Norvégiában és Írország északi részén, legkülönben Tyrone járásban.”{2} A héják nagyszerű tulajdonságai azonban feledésbe merültek a földek bekerítése után, amikor a közrendűek már nemigen héjászhattak, meg a pontos tűzfegyverek megjelenésével, amivel a héjászat napja leáldozott, s a vadászat jött divatba a jómódúak és előkelők köreiben. A héját ezután már nem vadásztársnak, hanem dúvadnak tekintették. Az állattartók irtották őket, s ez megadta a végső csapást az élőhely fokozatos elvesztése következtében amúgy is jócskán megcsappant héjaállománynak. Nagy-Britanniában a tizenkilencedik század végére kihaltak a héják. Van egy fekete-fehér fényképem egy kitömött héjáról, az utolsóról, amit egy skóciai birtokon lőttek; loncsos, puffadt, a szeme üveg. Eltűntek mind.

Az 1960-as és 70-es években azonban a solymászok csendben, nem hivatalosan hozzáláttak újbóli megtelepítésükhöz. A Brit Solymászklub kidolgozott egy rendszert: ha valaki solymászati célra behozott a kontinensről egy héját, a kiszabott illeték fejében behozhatott és szabadon engedhetett egy másikat is. Vegyél egyet, engedj el egyet. Ilyen életrevaló, kemény ragadozóval, mint a héja, nem is volt különösebben nehéz a dolog. Az ember csak elment egy erdőbe, és kinyitotta a ketrecet. A solymászok egész Nagy-Britanniában nagy kedvvel láttak hozzá a héjázáshoz. A madarak főképp Svédországból, Németországból és Finnországból érkeztek, többségük hatalmas, világos színezetű, tajgai héja volt – egy részüket szándékosan engedték szabadon, más részük egyszerűen elszökött, elveszett. Életben maradtak, megtalálták egymást és szaporodtak – rejtve és sikeresen. Leszármazottaik számát mára körülbelül négyszázötven párra becsülik. Boldoggá tesznek ezek a szépséges, rejtőzködő és tökéletesen ideillő brit héják. Jelenlétük meghazudtolja azt az elképzelést, hogy ami vad, az mindig érintetlen, nem illette emberi kéz és érzelem. Hát nem. Ami vad, emberi kéz műve is lehet.

Pontosan fél kilenc volt. Lebámultam egy kicsiny mahóniára, ahogy előmeredt a fűből; sötét vérszín levelei mint fényesre cserzett disznóbőr. Aztán felnéztem, és akkor megláttam a héjáimat. Ott voltak. Egy pár; mozdulatlan szárnnyal lebegtek a fák fölött, a gyorsan melegedő levegőben. A nap már égette hátul a nyakamat, de az orromat jég szaga töltötte be, ahogy figyeltem a lassan köröző madarakat. Jég, saspáfrány és fenyőgyanta szaga. Héjakoktél. Lebegtek. A repülő héják színe igen bonyolult szürke. Nem palaszürkék és nem galambszürkék. Olyasféle szürkék, mint az esőfelhők, és bár messze voltak, jól ki tudtam venni alsó szárnytollaik legyezőként szétnyíló, nagy pamacsait, a vastag, kerek farkat és az evezőtollak pompás hajlását és ívelését, ami összetéveszthetetlenül megkülönbözteti őket a karvalyoktól. Varjak serege kavargott körülöttük, de ők nem bánták, nem törődtek velük, rájuk sem hederítettek. Az egyik zuhanva rárepült a hím héjára, az meg csak megemelintette az egyik szárnyát, hogy elkerülje. A varjú nem volt buta, nem bukdácsolt túl sokáig a héja mögött. A héjapár nem kérkedett és hancúrozott; nyoma sem volt annak a légiparádénak, amiről a könyvekben olvastam, egyszerűen csak élvezték a köztük lévő teret, és felosztották ezerféle, szépségesen koncentrikus húrhosszra és összhangzatra. A hím néhány szárnycsapással a tojó fölé kerülve tercelt, aztán szélsebesen, mint egy éles pengével metszett ív, elegáns hurokkal alásiklott, az meg csak egyet lendített a szárnyán, és máris mozdulatlanul lebegtek megint a fenyőfák fölött. Aztán eltűntek. Az egyik pillanatban még egy fizikakönyv sorait írták az égre, a következőben már sehol semmi. Nem emlékszem, hogy másfelé néztem volna, talán csak pislogtam. Talán ennyire egyszerű. A figyelem szemvillanásnyi kihagyásában belemerültek az erdő sűrűjébe.

Leültem, fáradtan és elégedetten. A héják eltűntek, üres volt az égbolt. Csordogált az idő. Körös-körül egyre kékesfehérebbé vált a fény. Lassan készülődött a nap. Térdmagasságban elsuhant mellettem egy karvaly, olyan könnyű, mint egy balzafából és selyempapírból épített játékszer, egy szederbokorcsoport fölött felvágódott, és behúzott a fák közé. Emlékeimbe merülten figyeltem, ahogy eltűnik. Izzóan eleven, feltartóztathatatlan emlékképek tolultak elő. A levegőt fenyőgyanta és savanykás erdeihangya-illat töltötte be. Éreztem, ahogy kislányujjaim a műanyag lánc csatjával babrálnak, éreztem nyakamban a keletnémet látcső súlyát – unatkoztam. Kilencéves voltam. Apa mellettem állt, figyeltük a karvalyokat. Ott fészkeltek a közelben, és azon a júliusi délutánon azt reméltük, hogy részünk lehet a ritka látványban: valami tengeralattjáróként fodrozza, borzolja végig a fenyők csúcsát, egy sárga szem villanása, egy csíkos mintázatú madármell a megrezdülő tűlevelek között, vagy a surrey-i égbolton feketén kirajzolódó, sebesen illanó sziluett. Egy darabig izgalmas volt belebámulni az erdő sötétjébe, a fekete és a vérnarancsszín vibráló váltakozásába, ahogy a napfény szabálytalan árnyékokat metszett a fenyőtörzsek közé, de ha az ember még csak kilenc, nem tud túl sokáig várakozni. Gumicsizmás lábammal rugdosni kezdtem a kerítést. Izegtem-mozogtam. Nagyokat sóhajtottam. Belekapaszkodtam a kerítésbe. Akkor Apa rám nézett, kicsit bosszankodott, de mulatott is rajtam, és magyarázni kezdett valamit. A türelemről beszélt. Azt mondta, hogy minden dolog közül ez a legfontosabb: ha valamit igazán nagyon szeretnél látni, olykor nyugton kell maradnod, egy helyben, gondolj arra, hogy mennyire szeretnéd látni, és légy türelmes. „Amikor dolgozom – mondta –, amikor fényképeket csinálok a lapnak, néha órákon át ülök az autóban, hogy megcsinálhassam azt a képet, amit akarok. Nem szállhatok ki, hogy megigyak egy csésze teát, de még csak pisálni sem. Ott kell ülnöm, türelmesen. Ha héjákat akarsz látni, neked is türelmesnek kell lenned.” Nem haragudott, csak nagyon súlyosan és komolyan beszélt; igazi, felnőtt igazság volt, amit mondott, de én csak durcásan bólogattam, és bámultam a lábam elé. Nem tanácsnak hangzott, hanem oktatásnak, és én nem értettem, hogy mit is akar ezzel az egésszel mondani.

Az ember tanul – gondoltam. – Most már nem vagyok kilencéves, és nem unatkozom. Türelmes voltam, és a héják megérkeztek. Lassan felálltam. A lábam elmacskásodott a hosszú mozdulatlanságban, és azon kaptam magam, hogy egy kis csomó rénzuzmót markolászok, egy tépésnyit abból a halvány szürkésszöld szövevényből, ami túlél jószerivel mindent, bármi történhet vele. Tarthatod vaksötétben, megfagyaszthatod, kiszáríthatod úgy, hogy szinte törik, de sosem pusztul el. Leállítja magát, álomba merül, és várja, hogy a dolgok jobbra forduljanak. Lenyűgöző jószág. Méricskéltem a tenyeremben a kusza kis gomolyagot. Mintha ott se lenne. Aztán – magam sem tudom, miért – a kabátom belső zsebébe dugtam; parányi emlékét a pillanatnak, amikor megláttam a héjákat. Otthon kitettem a polcra, a telefon mellé. Három héttel később ezt a kis rénzuzmócsomócskát bámultam, amikor anyám felhívott azzal, hogy Apa meghalt.

2

Elveszve

Épp indulni készültem, amikor megszólalt a telefon. Felvettem, sietősen, kezemben a lakáskulccsal: „Halló?” Csend. Anyám volt. Csak egyetlen mondatot akart mondani, ezt: „Most hívtak a Szent Tamás Kórházból.” Azonnal megértettem. Apa meghalt. Tudtam, hogy meghalt, mert anyám némi csend után olyan hangon mondta a következő mondatot, amilyet még soha nem hallottam tőle. „Meghalt.” Összeestem. A lábam megbicsaklott, elszállt belőle az erő; ott ültem a szőnyegen, görcsösen szorítottam a fülemhez a telefonkagylót, hallgattam anyámat és bámultam a polcon a kis rénzuzmócsomót, a kusza szárak és poros kis csúcsok képtelenül könnyű, szürke szövevényét és a közöttük lévő békés teret, és Anya csak mondta: a kórházban már nem tehettek semmit, a szíve volt, azt hiszem, nem kell ám hazajönnöd éjszaka, ne gyere, hosszú az út, és már nagyon késő van, ne vezess olyan sokat, késő van; persze értelmetlen volt minden szó, hiszen egyikünk sem tudta, hogy mi az ördögöt is lehetne most csinálni, és hogy mi ez az egész – azon kívül, hogy mindketten meg a fivérem is kapaszkodtunk egy világba, amely már nem volt sehol.

Letettem a telefont. A másik kezemmel még mindig a kulcsokat markolásztam. A most végleg tovatűnt világban úgy volt, hogy együtt vacsorázunk ausztrál filozófus barátnőmmel, Christinával, aki végig jelen volt; ott ült a díványon, amikor megcsendült a telefon, és sápadtan bámult rám. Elmondtam neki, mi történt, és ragaszkodtam ahhoz, hogy elmenjünk a vendéglőbe, hiszen már lefoglaltuk az asztalt; természetesen el kell mennünk, és el is mentünk, rendeltünk, az étel megérkezett, én meg nem ettem semmit. A pincér nyugtalankodott, tudakolta, hogy baj van-e valamivel. Dehogy volt.

Talán Christina megmondta neki. Nem emlékszem ugyan, hogy bármit is szólt volna, de a pincér egészen szokatlan dolgot csinált. Eltűnt, aztán aggodalmas arccal ismét megjelent az asztalunknál, és hozott egy nagy adag csokoládés brownie-t fagylalttal, a tetejébe mentaágacskát szúrtak, meghintve kakaóval és porcukorral. Fekete tányéron. A ház ajándéka. Dermedten néztem. De hát ez nevetséges… – gondoltam, aztán meg hogy: mi a fene ez? Kihúztam a mentaszálat a fagylaltból, feltartottam, néztem a két kicsiny levelet meg a csokoládétól maszatos szárat, és az jutott eszembe, hogy ez már nem fog tovább nőni… Meghatott és zavarba ejtett, hogy a pincér azt hitte, egy kis ingyen süteménnyel meg fagylalttal megvigasztalhat, és csak bámultam a mentaszár levágott végét. Valamire emlékeztetett. Töprengtem, hogy mi lehet az. Aztán hirtelen már nem is ott voltam, hanem három nappal korábban a hampshire-i kertben, egy szépséges márciusi hétvégén, és egész testemben összerándultam, mert megláttam, hogy Apu csúnyán elvágta a karját valamivel. „Megvágtad magad!” – mondtam, ő meg: „Ó, semmiség… – és újabb rugót erősített a kerti trambulinba, amit az unokahúgomnak készítettünk. – Nem ma történt, nem is emlékszem, hogyan csináltam. Valamibe beleütöttem. De semmi baj, hamarosan rendbe jön. Szépen gyógyul.” Ez volt az a pillanat, amikor a régi valóság bekukkantott hozzám, istenhozzádot suttogott, és eltűnt örökre. Belerohantam az éjszakába. Hampshire-be kellett mennem. Azonnal. Mert az a seb már nem fog meggyógyulni. Soha.

Van az a szó, hogy veszteség. Vagy megfosztottság. Kifosztottság. Megraboltság. Bárkivel megtörténhet, de az ember mindig egyedül éli meg. Akárhogy próbálja is, a letaglózó veszteséget nem lehet megosztani. „Képzeljétek el – mondtam akkor néhány barátomnak, amikor tényleg komolyan megpróbáltam elmagyarázni nekik –, hogy az egész családotok együtt van egy szobában. Mindenki, akit szerettek. És akkor bejön valaki, és mindenkit gyomorba vág. Egytől egyig mindenkit. Nagyon keményen. Úgyhogy ott fetrengtek a földön mindannyian. Megvan? Szóval az a helyzet, hogy mindannyian pontosan ugyanazt a fájdalmat érzitek, de túlságosan el vagytok foglalva a saját fájdalmatokkal ahhoz, hogy mást érezzetek, mint a teljes magányt. Hát ilyen ez!” – fejeztem be diadalmasan a kiselőadásomat abban a szilárd meggyőződésben, hogy megtaláltam a tökéletesen szemléletes magyarázatot. Meglepetten láttam magam körül a sajnálkozó, elborzadt arcokat, mert eszembe sem jutott, hogy mennyire elmebetegnek tűnhet a hasonlat, amelyben egy szobába zsúfolom és gyomorszájon vágom a barátaim szeretteit.

Még most sem tudom sorba rendezni az eseményeket. Mint súlyos üvegtömbök, olyanok az emlékek. Letehetem őket ide vagy oda, de nem beszélik el a történetet. Egy felhős napon a Waterlootól sétáltunk a kórház felé. Önfegyelem kellett még a lélegzéshez is. Anyu felém fordult, és merev arccal mondta: „Eljön az idő, amikor már csak rossz álomnak fog tűnni ez az egész.” Átadták neki Apu gondosan összehajtott szemüvegét. Meg a kabátját. Meg egy borítékot. Az óráját. A cipőjét. Amikor egy nagy műanyag zsákkal s benne Apa holmijával elmentünk, még mindig borús volt az ég; a Temze fölött hatalmas, mozdulatlan gomolyfelhő lebegett, mintha üveglapra festve. A Waterloo hídnál áthajoltunk a homokkő mellvéden, és lebámultunk a vízre. Úgy emlékszem, akkor mosolyodtam el először az óta a telefonhívás óta – részben azért, mert a víz lassan hömpölygött a tenger felé, és ennek az egyszerű fizikai ténynek mintha lett volna értelme, miközben a világon semminek sem volt; részben pedig, mert Apa vagy tíz évvel korábban kieszelt magának egy káprázatosan fura hétvégi elfoglaltságot. Elhatározta, hogy a Temze összes hídját végigfényképezi. Egy-egy vasárnap reggel én is vele tartottam, autóval mentünk fel Cotswolds felé. Apa az apám volt, de a barátom és a tettestársam is minden gazemberségben, ha éppen úgy alakult. A Cirencester közelében lévő forrástól elkísértük és felfedeztük a sáros vizű, tekergődző patakocskát, belegázoltunk, hogy lefényképezzük a keskeny és sekély medren átfektetett pallókat; a parasztok ránk kiabáltak, a tehenek megszalasztottak – gyakran és feszült figyelemmel tanulmányoztuk a térképeket. Eltartott vagy egy évig, míg apa végre elkészült. Lefényképezett minden egyes hidat. Anya házában, valahol a diásdobozokban ott van a Temze hídjainak teljes fotográfiai leltára a forrástól egészen a torkolatig.

Egy nap nagyon megrémültünk, hogy nem fogjuk megtalálni az autóját. Valahol a Battersea híd környékén hagyta, és – hát – többé nem ment vissza érte. Órákig kerestük, egyre elkeseredettebben, bejártuk a keresztutcákat, a mellékutcákat és a zsákutcákat is, de hiába; végül már kilométerekre jártunk azoktól a helyektől, ahol egyáltalán lehetett. Ahogy telt az idő, rájöttünk, hogy Apa kék Peugeot-ját – napellenzőjében a sajtóigazolvánnyal és csomagtartójában a fényképezőgépekkel – nyilván rég elvontatták. Megtaláltam a telefonszámot, felhívtam a telephelyet, és elmondtam a pasasnak, hogy a járművet a tulajdonosa azért nem tudta időben elvinni, mert meghalt. Nem akarta otthagyni az autót, de meghalt. Őrült, képtelen mondatok, rezzenéstelen pléhpofával. Nem is értettem, miért lett olyan döbbent csönd. „Sajnálom, jaj, Istenem… – szedte össze magát végül a pasas. – Ó, nagyon sajnálom…” – de semmit sem tudott mondani, és az egész nem is jelentett semmit. El kellett vinnünk Apa halotti bizonyítványát a telephelyre, hogy ne kelljen kifizetnünk az elszállítás díját. De ez sem jelentett semmit.

A temetés után visszamentem Cambridge-be. Nem aludtam. Rengeteget vezettem. Bámultam a napot, ahogy felkel, ahogy lenyugszik, meg a kettő között. Figyeltem a galambokat, ahogy szétterjesztett farokkal, méltóságteljes táncot lejtve udvarolnak a házam előtti pázsiton. A repülőgépek még mindig fel- és leszálltak, az autók még mindig jártak, az emberek még mindig vásároltak, beszélgettek és végezték a munkájukat. Az egésznek nem volt semmi értelme. Heteken át úgy éreztem, mintha tompán izzó fémből lennék. Éppen olyan volt, annyira, hogy – hiába minden ellenkező bizonyosság – ha valaki leültetett vagy lefektetett volna, meggyulladt volna alattam a szék vagy az ágy.

Nagyjából ebben az időben valamiféle őrület hatalmasodott el rajtam. Visszatekintve úgy érzem, hogy nem voltam igazán őrült, inkább csak valahogy úgy majdnem. Egy héját mindig meg tudtam különböztetni egy kézifűrésztől, de néha megdöbbentett, hogy mennyire hasonlóak. Tudtam, hogy nem vagyok őrült, hiszen korábban már láttam háborodottakat, akik őrültsége olyan nyilvánvaló volt, mint a vér íze. Az én őrültségem másfajta volt; csendes, és nagyon-nagyon veszélyes. Olyan őrültség, ami azt szolgálta, hogy épeszű maradjak. Az elmém küzdött, hogy áthidalja a szakadékot, és felépítsen egy élhető világot az eltűnt régi helyén. A bajt az okozta, hogy nem volt miből dolgoznia. Sehol egy társ, sem otthon, sem gyermekek. Sem rendes munka, olyan kilenctől ötig fajta. Úgyhogy belekapaszkodott bármibe, amit elérhetett. Reményvesztett volt, és hibásan értelmezte a valóságot. Kezdtem különös összefüggéseket felfedezni a dolgok között. Csip-csup semmiségek óriási jelentőségűeknek tűntek. Elolvastam a horoszkópomat, és még hittem is benne. Heves déjà vu-élményeim támadtak. Véletlen egybeeséseket észleltem. Soha meg nem történt dolgokra emlékeztem. Az idő többé már nem előrefelé haladt; tömör anyag lett, aminek nekiveselkedhettem, és éreztem, hogy visszanyomódik; valami sűrű folyadék, félig üveg, félig levegő, ami mindkét irányban folyik; az emlékezés fodrai előrefelé futottak végig rajta, az új dolgok megtapasztalása pedig visszafelé, úgyhogy a megtapasztalt újdonságok olyanok voltak, mint valami távoli múlt emlékei. Olykor egy-egy kávézóban vagy villamoson úgy éreztem, hogy Apa mellettem ül. Ez vigasztaló volt. Vigasztaló volt az egész, mert a fájdalom normális őrülete volt. Ezt könyvekből tudtam – mert összevásároltam mindenféle könyvet a fájdalomról, a gyászról és a veszteségről; ingatag oszlopokban tornyosultak az asztalomon. Jó tanárhoz illőn azt tanítottam, hogy a válaszok a könyvekben vannak. Vajon megnyugtató azt hallani, hogy mindenki kísérteteket lát? Hogy mindenki felhagy az evéssel? Vagy hogy nem képesek abbahagyni az evést? Vagy hogy a fájdalom szakaszokban, adagokban érkezik, amiket nem lehet megszámlálni és feltűzni, mint bogarakat a dobozban? Azt olvastam, hogy a fájdalom a tagadás után érkezik. Vagy a harag után. Vagy a bűntudat után. Emlékszem, nyugtalanított a bizonytalanság, hogy melyik szakasznál is tartok épp. Szerettem volna meghatározni, osztályozni a folyamat állomásait, hogy rendet teremtsek, hogy érthetővé tegyem. De nem volt értelme, és egyáltalán nem is sikerült felismernem ezeket az érzéseket.

Elmúlt a tél. A fák és bokrok leveleket hajtottak, a reggelek megteltek fénnyel, megérkeztek a sarlósfecskék, és visongva cikáztak cambridge-i házam körül a kora nyári égen, én meg kezdtem úgy érezni, hogy voltaképpen rendben vagyok. Úgy mondják: normális fájdalom. Erről volt szó. Visszakapaszkodás az életbe a nagy veszteség után, lassan és eseménytelenül. Nemsokára talpra állok. Még mindig keserűen mosolygok, ha eszembe jut, hogy milyen naiv voltam, hogy mekkorát tévedtem. Egy kitapinthatatlan hajtóerő támadt bennem. Mohón vágytam anyagi javakra, szeretetre és bármire, ami megszüntethetné a veszteség érzését, és cseppnyi lelkifurdalást sem éreztem amiatt, hogy bárkit és bármit megpróbálok ennek szolgálatába állítani. Júniusban – szinte természetszerűen – őrülten szerelmes lettem valakibe, aki világgá szaladt, amikor rájött, hogy mennyire nyomorult vagyok. A távozásától gyakorlatilag összeomlottam. Ma már a vonásait sem tudom felidézni, és már nemcsak azt tudom, hogy miért hagyott el, de azt is, hogy jószerivel bárki lehetett volna. Még mindig megvan egy piros ruha, amit soha többé nem fogok felvenni. Így megy ez.

Elszomorodott az egész világ. Az ég beborult, eleredt az eső, és mintha nem is akart volna elállni soha többé. A hírek árvizekről, elöntött vidékekről és városokról szóltak, tavak fenekén fekvő falvakról szóltak, a víz elöntötte az M4-es autópályát és meghiúsította a hétvégi forgalmat, a berkshire-i városok utcáin kajakkal közlekedtek az emberek, a tengerszint megemelkedett – hirtelen nyilvánvaló lett, hogy a Csatornát évmilliókkal ezelőtt egy hatalmas, ősi tó feláradása vájta ki. Az eső csak esett, az utcákat bugyborékoló vízzel borította el, leszakította az üzletek napvédő ponyváit, és a Cam folyót letört ágakat és kiázott aljnövényzetet sodró, fortyogó-robogó tejeskávévá változtatta. A város apokaliptikus látványt nyújtott. Emlékszem, hogy egy barátomnak azt mondtam: „Én nem látok semmi különöset ebben az időjárásban…” – egy kávézó vászonernyője alatt ültünk, s a székünk mögött olyan ádázul verte az eső a kövezetet, hogy hideg párafelhőben kortyolgattuk a kávénkat.

Ahogy az eső zuhogott, az ár emelkedett, s én küszködtem, hogy a víz fölött tartsam a fejemet, egyszer csak megkezdődött valami új. Egy reggel zavartan és döbbenten ébredtem. Megint héjákról álmodtam. Aztán lassan már mindig héjákról álmodtam. Van még egy szó: raptor. Azt jelenti: ragadozó madár. Latinul rablót jelent; a rapere, ’megragadni’ szóból származik. Rablás. Megragadás. Héják voltak, különösen egy bizonyos héja. Pár évvel korábban egy ragadozómadár-gondozó központban dolgoztam azon a vidéken, ahol Anglia csücske benyúlik Walesbe; vörös a föld, szenet bányásznak, párásak az erdők és sok héja él arrafelé. Ez a madár, egy felnőtt tojó vadászat közben kerítésbe ütközött, és eszméletét veszítette. Valaki rátalált, berakta egy kartondobozba, és elhozta hozzánk. Eltört valamije? Megsebesült? Összegyűltünk egy elsötétített szobában, a dobozt az asztalra tettük, és a főnök a kesztyűs bal kezével belenyúlt. Rövid viaskodás következett, aztán egyszer csak kiemelkedett a madár szürke fejebúbja, kendermagos melle felpuffasztva, mint valamiféle, a vadság és a félelem keverékéből elegyített habos sütemény – egy hatalmas öreg héjatojó. Öreg, hiszen a lába bütykös, a szeme meg mély tüzű narancssárga; gyönyörű volt. Olyan gyönyörű, mint egy gránitszikla vagy egy viharfelhő. Teljesen betöltötte a szobát. Erős, széles hátát napszítta szürke tollak borították, olyan izmos volt, mint egy pitbull, és ördögien ijesztő, még a nap mint nap sasokat gondozó személyzet számára is. Vad volt, kísérteties és hüllőszerű. Óvatosan szétterítettük hatalmas, széles szárnyait, ő meg fejét körbeforgatva, egyetlen pislogás nélkül figyelte, mit művelünk. Végigfuttattuk ujjainkat a szárnycsontokon és a lapockákon, hogy lássuk, nem törtek-e el valahol; finom, vékony csontok, könnyűek, mint egy síp, üreges belsejükben, mint a repülőgépek szárnyában, támasztógerendák bonyolult rendszere. Végigtapintottuk a kulcscsontot, a vaskos, pikkelyes lábakat, ujjakat és a többcentis, fekete karmokat. A jelek szerint a látásával sem volt semmi baj; odatartottuk az ujjunkat előbb az egyik, aztán a másik lángoló szeme elé. Csattogtatta a csőrét. Aztán elfordította a fejét, és egyenesen rám meredt. Belebámult a szemembe a horgas, fekete csőre mögül, rezzenetlen, fekete pupillákkal. Akkor, abban a pillanatban úgy éreztem, hogy ez a héja nagyobb és fontosabb nálam. És hogy sokkal-sokkal öregebb is; a deani erdőből elhozott dinoszaurusz. A tollaiból valami jól érezhető, történelem előtti illat csapta meg az orromat; csípős, avas, mint a felhőszakadás.

Nem volt semmi baja. Kivittük, és elengedtük. Kitárta a szárnyát, és a következő másodpercben már nem volt sehol, egy sövény fölött eltűnt ferdén felfelé a semmibe. Mintha talált volna valami repedést a párás gloucestershire-i levegőben, és átsiklott volna rajta. Újra meg újra felidéződött bennem a pillanat. Ez volt a visszatérő álom. Ekkor váltak sorsommá a héják.

3.

Kicsiny világok

Tizenkét éves voltam, amikor először láttam idomított héját. „Kérlek, kérlek, kérlek…” – nyaggattam a szüleimet. Végül elengedtek, még el is vittek, autóval. „Vigyázunk rá” – mondták az ottaniak. A karjukon madarak ültek, narancssárga szemű héják, szoborszerűen zárkózottak és mozdulatlanok, szürke farkuk és mellük töredezetten csíkozott, mint a szennyes hó. Nem tudtam megszólalni. Alig vártam, hogy a szüleim végre elmenjenek, de amikor beültek az autóba és elindultak, szerettem volna utánuk szaladni. Megrémültem. Nem a héjáktól, hanem a héjászoktól. Még sosem láttam ilyen embereket. Gyapjúszövet ruhát viseltek, és tubákkal kínálgattak. Barátságosak voltak, rozzant Range Rovereket vezettek, beszédük etoni és oxfordi ízű volt, és engem akkor először fogott el a kényelmetlen érzés, hogy bár mindennél jobban szeretnék héjász lenni, lehet, hogy nem akarok egészen olyanná válni, mint ezek az emberek, s hogy inkább keltenek bennem kíváncsiságot, mint rokonszenvet. A béke kedvéért azonban úgy döntöttem, nem törődöm a szorongásaimmal, hiszen ez volt az első alkalom, hogy valódi héjászatot láthattam. Erre a napra mindig emlékezni fogok – gondoltam. – Egyszer ez mind én leszek.

Kisétáltunk a szürke, téli fényben az új búzával bolyhos földekre. Hatalmas fenyőrigórajok kavarogtak az égen, olyan volt, mint valami gyöngyökkel kivarrt, tizenhatodik századi ujjas. Fáztam. A lábamra vastagon tapadt a nehéz sár. Vagy húsz perccel az után, hogy elindultunk, megtörtént. Vártam rá, mégis teljességgel készületlenül ért. Egy héja megölt egy fácánt. Gyorsan, brutálisan csapott le egy tölgyről a nyirkos sövény kuszaságába; rövid, tompa reccsenés, szárnyverdesés, szaladó férfiak lépteinek hangja, és a halott madár annak rendje és módja szerint a zsákba került. Kissé távolabbról szemléltem az eseményeket. Az ajkamba haraptam. Olyan érzések öntöttek el, amikre még nem voltak szavaim. Egy darabig látni sem akartam azokat az embereket meg a héjáikat, inkább bámultam az ég fényfoltjait a mögöttük lévő fák ágai között. Aztán odamentem a sövényhez, ahol a héja megölte a fácánt. Belestem a sűrűbe. A kuszaságban rézvörös fácántollak ragyogtak a galagonyabokrok szúrós bölcsőjében. Benyúltam, egyenként kiszabadítottam, aztán a zsebembe dugtam és úgy markolásztam őket, mintha magát azt a pillanatot szorítanám. Láttam a halált. Nem tudtam pontosan, hogy mit is érzek.

Aznap nemcsak annyi történt, hogy először találkoztam a halállal. Másvalami is megütközést okozott, és mély elgondolkodásra késztetett. Ahogy telt a délután, az emberek kezdtek eltünedezni a társaságból. A héjáik, egyik a másik után, úgy döntöttek, hogy nem kérnek többet a játékból, nem látták okát, hogy visszatérjenek gazdáikhoz, inkább megültek a fákon, és felborzolt tollazattal, semmire sem hederítve bámulták a lassan homályba burkolózó erdőket és réteket. A nap végén három emberrel és három héjával kevesebben tértünk haza, előbbiek ott maradtak és vártak a fák alatt, amelyeken a héjáik ültek. Tudtam, a héják hajlamosak arra, hogy a fákon duzzogjanak, ezt minden könyv említi. „Vannak napok – írja Frank Illingworth Sólymok és solymászat című munkájában –, amikor a héják, akármilyen szelídek és kedvesek is máskor, furcsán viselkednek.{3} Nyugtalanok, civakodók, barátságtalanok. Egy-egy délutáni vadászat során is kialakulhatnak a múló bolondság ilyesfajta tünetei, s akkor a solymászra hosszú órákig tartó bosszankodás vár.”

Ezek az emberek nem látszottak bosszúsnak, inkább beletörődöttnek. Vállat vontak az impregnált zubbonyukban, megtömték a pipájukat, rágyújtottak, és búcsút intettek nekünk, többieknek. Továbbcaplattunk, bele a félhomályba. Az egész valamiféle sikertelen sarkvidéki expedícióra emlékeztetett, amolyan nyájas és úri Edward korabelire. Nem, nem, folytassák az utat. Én csak a terhükre lennék. Azokon a héjákon furcsa hangulat lett úrrá, de nem voltak barátságtalanok. Valami sokkal különösebb történt. Úgy tűnt, mintha egyáltalán nem látnának bennünket, mintha egyszerűen kicsusszantak volna ebből a világból, és átkerültek volna egy másikba, egy vadabba, ahonnan az emberiséget végleg kitörölték. A gazdáik tudták, hogy valójában nincsenek itt. Nem lehet mást csinálni, mint várni. Úgyhogy otthagytuk őket; három magányos alakot, ahogy bámulják a fakoronát a téli alkonyatban, sűrűsödik körülöttük a köd, és abban bíznak, hogy a világ egyszer csak magától helyrebillen, és a héjáik visszatérnek. És akárcsak a zsebemben a tollak, a várakozó alakok látványa is olyan volt, hogy összeszorult tőle a szívem.

Soha nem felejtem el azokat a néma, konok héjákat. Amikor aztán solymász lettem, nem akartam héjákkal vadászni. Tartottam tőlük. A halált és a vesződséget jelentették, kísérteties, fakó szemű pszichopaták, akik a sűrűségben élnek és gyilkolnak. A pengeszárnyú, mokány, káprázatosan könnyed röptű sólymokat szerettem inkább; hihetetlen légi mutatványaikat, barátságosságukat, vérfagyasztó zuhanásaikat több száz méternyi magasságból, miközben szárnytollaik között a hasadó vászon sikoltásával fütyül a levegő. Úgy különböznek a héjáktól, mint kutya a macskától – és jobbaknak tűntek a héjáknál; a könyveim kivétel nélkül szilárdan állították, hogy a vándorsólyom a világ legnagyszerűbb madara. „Természete nemes – írta Gilbert Blaine százados 1936-ban –; az erő, a gyorsaság és a kecsesség minden más teremtménynél tökéletesebb megtestesülése.”{4} Évekig tartott, míg rájöttem, hogy a sólymok nagyszerűsége részben azon múlik, ki röpteti őket. Héjászni akárhol lehet, mert ők úgy vadásznak, hogy a kézről felrepülve egyetlen rövid, gyors lecsapással végeznek a zsákmánnyal, a solymászáshoz azonban megfelelő térre van szükség, fajdok lakta láposokra, foglyos majorságokra, hatalmas, nyílt vidékekre – vagyis olyan helyekre, ahová nem könnyű eljutni, hacsak nem nagyon gazdag az ember, vagy nincsenek megfelelő ismeretségei. „A művelt népeknél – így Blaine – a nemes sólymok birtoklása és használata kizárólagos jogként és kiváltságként az arisztokrata körökre korlátozódik.”{5}

A főrendű solymászokkal ellentétben az austringert, a héják és karvalyok magányos idomítóját igen kevésre becsülték. „A mihaszna austringerek – tanácsolja a tizennegyedik századi normandiai Gace de la Bigne – ne lakozzanak a solymászok házában. Átkozottak ők az Írás szerint, mert gyűlölik a társaságot, és egymagukban járnak mesterségök után. Ha ki torz embert lát, kinek talpa nagy, kecskelába hosszú és idomtalan, nyakát válla közé húzza és tartása görbedt, csúfondárosan azt mondhatja neki: nézd csak az austringert!”{6} A hat évszázaddal későbbi könyvek a héjáról sem vélekszenek kedvezőbben, mint a gazdájukról. „Nem érezhetünk – fejtegeti Blaine – ugyanolyan tiszteletet és csodálatot a héják, mint a sólymok iránt. A nevek, amiket adni szoktak nekik, ékesszólóan árulkodnak a jellemükről. A Vámpír, Jezabel, Svasztika vagy éppen Mrs. Glasse remekül illik rájuk, egy sólyomra azonban aligha.”{7} A héját banditának tartották, vérengzőnek, szelídíthetetlennek, mogorvának, összeférhetetlennek és zárkózottnak. „Vérszomjas és galád”{8} – írta kendőzetlen rosszallással egy tizenkilencedik századi solymász, Charles Hawkins Fisher őrnagy. Éveken át hajlamos voltam egyetérteni vele, mert minden madaras beszélgetés után biztosabb lettem abban, hogy héját nevelni soha nem fogok.

– Sólymozol? – kérdezte tőlem egyszer egy solymász. – Én jobban szeretem a héjákat. Az ember mindig tudhatja, hányadán áll velük.

Eszembe jutottak azok a görnyedt alakok a téli fák alatt.

– Nincs túl sok nyűglődés velük?

– Nincs, ha az ember tudja a titkot – mondta, és közelebb hajolt. Az egésznek volt valami enyhe Jack Nicholson-os hangulata. Kicsit visszahőköltem. – Egyszerű. Ha az ember jól nevelt héját akar, egyvalamit kell tenni. Alkalmat kell neki adni arra, hogy öljön. Amennyit akar. A gyilkolás tartja rendben őket.

És vigyorgott.

– Aha… – mondtam. Csend lett, mintha nem ez lett volna az igazán jó válasz. Úgyhogy megint próbálkoztam: – Köszönöm.

És közben csak az járt az eszemben, hogy a francba is, maradok a sólymoknál, kösz szépen… Soha eszembe sem jutott, hogy héjákkal foglalkozzam. Abban a magányos, gyilkos szemükben nem láttam magamból semmit. Ez nem nekem való – gondoltam gyakran. – Nem én vagyok. Csakhogy a világ változott, s vele én is.

Július vége volt. Ekkorra lassan meggyőztem magam, hogy nagyjából megint normális vagyok. A körülöttem lévő világ azonban egyre furcsább lett. A házamat betöltő fény mély és eleven volt, félig esővíz-, félig magnóliaszín. Dolgok ültek benne, sötéten és nagyon mozdulatlanul. Néha úgy éreztem, hogy egy tenger fenekén álló házban élek. Alig érzékelhető kellemetlenségek aránytalan gyötrelmeket okoztak. Kopogó vízvezetékcsövek. Meghallottam a saját lélegzetvételemet, és felpattantam az ijedségtől. Valami más is volt ott, valami állt mellettem, amit nem lehetett látni vagy tapintani; egy dolog a milliméter parányi töredékére a bőröm felszínétől, valami mérhetetlenül rossz, ami végtelenre növelte a távolságot köztem és az otthonom megszokott tárgyai között. Nem törődtem vele. Jól vagyok – mondtam magamnak. – Jól. Sétáltam, dolgoztam, teát főztem, takarítottam, főztem, ettem és írtam. De éjszaka, amikor az eső narancsszínű fénypettyeket festett az ablakra, azt álmodtam, hogy egy héja siklik át a párás levegőn, valahová máshová. Követni akartam.

Ültem a számítógép előtt az esős fényben úszó dolgozószobában. Felhívtam a barátaimat. E-maileket írtam. Találtam egy héjatenyésztőt Észak-Írországban, akinek maradt egy fiatal madara az az évi szaporulatból. Tízhetes volt; félig cseh, negyedrészben finn, negyedrészben német, és aránylag kicsiny termetű. Megbeszéltük, hogy Skóciában veszem át. Úgy gondoltam, szeretnék egy kis héját. Ez volt az egyetlen dolog, amit eldöntöttem: hogy legyen kicsi. Afelől egy pillanatig sem voltak kétségeim, hogy héja kell. A héja szerzett meg engem. Sosem fordítva.

Aztán elállt az eső, és jött a hőség. A kutyák a hársfák árnyékában lihegtek, a pázsit a ház előtt elszíntelenedett és szénává aszalódott. Forró, nedves szél sodorta a faleveleket, de enyhülést nem hozott; olyanfajta szél volt, ami csak ront a dolgokon, mint amikor az ember a kezével kavargatja a túl forró fürdővizet. Ebben az időben sétálni olyan volt, mintha nyakig valami sűrű folyadékban gázolna az ember. Beültem az átforrósodott autóba, és elindultam egy barátomhoz egy közeli falucskába. Héjákról akartam beszélgetni, és erre nem ismertem jobb embert, mint Stuartot. Ő az én héjagurum. Évekkel ezelőtt együtt héjásztunk téli késő délutánokon, vad lápvidéki fácánokat keresve az árnyékosban meg a cukorrépaföldeken; héjája, egy öreg tojó úgy ült az öklén, mint egy galionszobor, beledőlve a kótyagos szélbe. Stuart remek fickó, ácsmester és volt kerékpárversenyző; szilárd és nyugodt, mint a nyílttengeri hullámok, a társa, Mandy pedig csodálatosan nemes lelkű és vidám – őket látni igazi megújulás volt. Már félig el is felejtettem, milyen kedves és meleg hely lehet a világ. Stuart tüzet gyújtott a sütéshez, a kert tele lett kisgyerekekkel, tinikkel, füsttel, mindenfelé szimatoló vizslákkal meg a ketreceikben motozó vadászgörényekkel. Ahogy telt a délután, az ég egyre fehérebb lett, és a nap mind ködösebbé vált a pászmás felhők takarója mögött. Fent egy Spitfire fordult, bedőlve. A szemöldökünket törölgettük. A kutyák lihegtek, a vadászgörények az itatójukból kortyolgattak, Stuart a barbecue-val szorgoskodott, aztán visszajött a ház mögül, a homlokát törölgetve:

– Azért már hűvösödik egy kicsit! – mondta meglepetten.

– Ugyan már! – kiabáltuk kórusban. – Csak otthagytad a tüzet!

Letelepedtem a burgeremmel egy fehér műanyag székre. És ott, a sövény árnyékában, a fűbe szúrt ülőrúdon, a sokadalommal és zűrzavarral mit sem törődve üldögélt egy tökéletes kis vándorsólyom, és gondosan tisztogatta hasán a hosszú, rugalmas, mintázatos tollakat.

– Hogy félig cseh? – kérdezte Stuart. – A legvérszomjasabb héja, amit valaha is neveltem, cseh volt. Tiszta rémálom. Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? – Fejével a tollászkodó madár felé bökött. – Ezt is röptetheted, ha van kedved. Nem akarsz inkább egy sólymot?

A szívverésem is elállt. Ott ült ez a képtelenül szépséges, hasítottpala- és mészkőszínű teremtmény, szárnya éles vonalban keresztben a hátán; sötét kis fejét az ég felé fordítva, a szakmabeli kíváncsiságával figyelte a Spitfire-t. Én is felnéztem. A motorhang megváltozott, fojtottabb lett; a gép lassan ereszkedett a fehér levegőben a repülőmúzeum felé, ahol lakott. A sólyom megbillentette a fejét, nézte ő is. Pontosan egyfelé bámultunk, párhuzamosan. Egy hosszú, dermedt pillanatig azon töprengtem, hogy elkövetek-e egy rettenetes hibát.

– Szeretnék – mondtam mereven, előírásszerűen, és kezemben a fél burger már egyáltalán nem volt ínycsiklandozó. Aztán mély lélegzetet vettem, és előjöttek a szavak: – Akarom mondani: normális esetben szeretnék, kapva kapnék az alkalmon, ez egy csodálatos ajánlat, Stu. De én tényleg akarom azt a héját.

Stuart bólintott. Férfiasan végeztem a burgerrel. A ketchup lecsurrant a karomon, olyan volt, mint egy seb.

Héja lesz. Utána ez történt: a pillantásom kezdett elkerülni egy bizonyos könyvet, ami az asztalom melletti polcon állt. Eleinte valamiféle vakfolt volt, pisla rezdülés, aztán mintha álom ült volna a szemem csücskében. Mögé néztem annak a helynek, ahol a könyv volt, és enyhe, kényelmetlen érzés töltött el, amit nem tudtam megmagyarázni. Nemsokára már valahányszor leültem az asztalomhoz, világosan éreztem, hogy ott van. Második polc, lent. Vörös vászonkötés. A gerincen ezüst betűk. The Goshawk – T. H. White. Nem akartam, hogy ott legyen az a könyv, nem akartam gondolkodni azon, hogy miért, aztán egyszer csak már ott tartottam, hogy ha leültem az asztalomhoz, semmi mást nem láttam, csak azt a kurva könyvet, pedig az volt a szobában az egyetlen tárgy, amire nem néztem. Egy reggel az asztalomnál ültem, odasütött a nap, a kezemben kávé, a laptop felnyitva – de képtelen voltam figyelni bármire. Bosszankodtam, micsoda nevetséges dolog. Lehajoltam, kihúztam a könyvet, és magam elé tettem. Csak egy könyv. Régi volt és néhol ázott; a gerinc vége kopott és ütődött, mintha nagyon sok táskában és dobozban fordult volna meg az évek során. Hmmm. Az érzéseim foglalkoztattak. Óvatosan közelítettem meg a könyvet a gondolataimmal, körülsimítottam az érzéseimmel, ahogy az ember a nyelvével próbálgatja a fájós fogat. A szinte tapintható idegenkedéssel valami furcsa nyugtalanság elegyedett; szét kellett szálazni, mert nem tudtam bizonyosan, hogy miből is áll. Felnyitottam a könyvet, és olvasni kezdtem. Azt mondja: Első fejezet. Aztán: Kedd. És utána: Amikor először megláttam, valami kerekded dolog volt, olyan, mint egy zsákvászonnal leborított ruháskosár.{9} Régről felbukkanó mondat volt, és egy másik valaki érződött ki belőle. Nem az a férfi, aki írta, hanem én. Én, nyolcévesen.

Nyakigláb, cingár, tintás ujjú kislány voltam, nyakamban látcsővel, lábam gipszben. Félénk voltam, gacsos lábú, képtelenül ügyetlen, mindenfajta sportra reménytelenül alkalmatlan, és allergiás a kutyákra meg a lovakra. Egyetlenegy szenvedélyem volt, a madarak. Elsősorban a ragadozók. Meggyőződésem volt, hogy nincs és soha nem is volt a világon náluk nagyszerűbb dolog. Szüleim azt gondolták, hogy ez a szenvedély is ugyanúgy elmúlik majd, mint a többi: a dinoszauruszok, a pónik vagy a vulkánok. Hát nem múlt el, sőt rosszabbodott. Hatévesen minden éjjel megpróbáltam úgy aludni, hogy a karomat keresztbe fontam a hátam mögött, mint a szárnyakat. Nem tartott sokáig, mert nagyon kényelmetlen úgy aludni, hogy az ember a karját keresztbe fonja a háta mögött, mint a szárnyakat. Később, amikor megláttam az ókori egyiptomi sólyomfejű isten, Hórusz fajansz- és türkizszobrait, kísértetiesen tágra nyílt szemük mögött azzal a tökéletesen ívelt, bajuszszerű vonallal, eltöltött valami vallásosan szorongó, különös ámulat. Ez volt az Isten, nem az, akihez az iskolában imádkoztunk, az a fehér szakállú, zuhogó köntösű öregember. Titkos eretnekként heteken át a kedves Hórusz szavakat suttogtam mi Atyánk helyett, amikor közösen kellett elmondanunk az Úr imádságát az iskolagyűléseken. Úgy véltem, ez bizonyára megfelelő megszólítás, hiszen ezt használtuk a születésnapi ajándékokat megköszönő levélkékben is. A héják szokásai, fajtái, tudományos megnevezésük – mindent megtanultam; ragadozó madarak képeivel ragasztgattam tele a szobám falait, és rajzoltam őket ezerszer újra meg újra, újságpapír szélére, jegyzetlapokra, iskolai füzeteim margójára, mintha ezzel életre hívhattam volna őket. Emlékszem, a tanárunk egyszer fényképeket mutatott a lascaux-i barlangfestményekről, és azt mondta, senki sem tudja, miért készítették a történelem előtt élt emberek ezeket a képeket. Hát én nagyon is tudtam, hogy miért, de akkor még nem tudtam pontosan megfogalmazni a megérzésemet, még saját magamnak sem.

Aztán felfedeztem, hogy létezik olyan dolog, hogy solymászat, és a dolgok kezdték elveszíteni alaktalan vallásos jellegüket. Türelmes szüleimnek megmondtam, hogy ha megnövök, solymász leszek, és nekiláttam, hogy amennyit csak tudok, megtanuljak erről a csodálatos mesterségről. Apával a családi szabadnapokon a solymászattal kapcsolatos könyvek után kutattunk, és nagy papírzacskókban sorra-rendre kerültek haza a híres forrásmunkák ma már régen nem létező könyvesboltokból: Gilbert Blaine-től a Solymászat, Freeman és Salvin hasonló című könyve, Frank Illingworth Sólymok és solymászata és a sokat ígérő című Harting héjászati útmutatója. Fiús könyvek. Újra meg újra elolvastam őket, a tizenkilencedik századi szövegek jókora falatjait tanultam meg kívülről. Ezeknek a szerzőknek a társaságában lenni olyan volt, mintha valami nagyon előkelő középiskolába csöppentem volna, hiszen majdnem mindet darabos stílusú, arisztokrata sportemberek írták, szövetruhás urak, akik Nagyvadra indultak Afrikába, és Határozott Véleményük volt a legkülönfélébb Kérdésekben. Nemcsak arról volt szó, hogy apránként felvérteztem volna magam a sólyomnevelés hasznos tudnivalóival; anélkül, hogy észrevettem volna, átitatott egy birodalmi elitréteg szemlélete és önteltsége is. Olyan világban éltem, amelyben az angol vándorsólymok mindig túlszárnyalták a külföldi héjákat; a tájat fajdos lápvidékek és urasági kastélyok jelentették, nők pedig nem léteztek. A férfiak mind rokon szellemek voltak, s úgy éreztem, hogy én is egy vagyok közülük.

Kibírhatatlanul unalmas kis okostojás lettem, aki másról sem tud beszélni, mint a solymászatról. Esős délutánokon, iskola után Anya tudósításokat írt a városi lapnak – bírósági híreket és beszámolókat helyi rendezvényekről meg bizottsági ülésekről; ujjai fáradhatatlanul táncoltak az írógépbillentyűk fölött. Mellette ott volt egy doboz Benson & Hedges cigaretta, egy csésze kávé, egy gyorsírásos jegyzetfüzet, meg a lánya, aki tizenkilencedik századi solymászati szakkönyvekből való, sokszor hibásan megtanult részleteket kántált neki. Mindennél fontosabbnak éreztem, hogy elmagyarázzam anyámnak: a kutyabőr minden másnál alkalmasabb sólyomszíj készítésére, de beszerzése manapság szinte lehetetlen; a merlinsólymokkal az a legnagyobb baj, hogy hajlamosak elvinni a zsákmányukat, és megkérdezzem: tudta-e, hogy a sivatagos vidékekről származó kerecsensólymok az angliai éghajlati viszonyok között megbízhatatlanok? Anya újabb sárgás átütőpapírt fűzött a gépbe, bajlódott a mindig elcsúszkáló indigóval, bólogatott, helyeselt, beleszippantott a cigarettájába, biztosított arról, hogy mindez milyen rendkívül érdekes, és a hangjában nyoma sem volt lekicsinylésnek vagy szabadulni vágyásnak. Hamarosan szakértője lettem a solymászatnak, ahogy a szőnyegkereskedő, aki abba a könyvesboltba járt, ahol valaha dolgoztam, a görög–perzsa háborúk szakértője volt. Félénk, gyűrött, középkorú emberke volt, a vereség levegője vette körül, és idegesen tapogatta az arcát, ha a pulthoz lépett, hogy kérjen valamit. Úgy éreztem, egy háborúban nem maradna életben túl soká, de mindent tudott a görög–perzsa háborúkról, aprólékosan ismerte minden egyes csata eseményeit, és pontosan tudta, hogy hol állomásoztak a phókaiai különítmények a magashegyi ösvényeken. Hát így ismertem én is a solymászatot. Amikor évekkel később megkaptam az első héjámat, megdöbbentett a valóságossága. Olyan voltam, mint a thermopülai csata közepébe csöppent szőnyegkereskedő.

1979 nyara van, egy könyvesboltban állok, nyolcesztendős kislány a tetőablak alatt, kezemben puha kötésű könyv, és el vagyok képedve. Mit jelent az, hogy tizennyolcadik századi megrontástörténet? Ötletem sem volt. Újra elolvastam a hátsó borítón álló sorokat:

Történet egy többszólamú párbajról Mr. White és egy hatalmas, gyönyörű héja között utóbbi betanításának hónapjaiban.{10} Feljegyzés két akarat heves összecsapásáról, amelyben a vad ragadozó büszkeségét és kitartását megtöri a solymász tanárember csaknem tébolyult akaratereje. Komikus, tragikus és sodró. Különös módon kicsit olyan, mint egy tizennyolcadik századi megrontástörténet.

Még mindig semmi. De a könyv kellett, annál is inkább, mert a borítóján egy héja volt. Vad dühvel nézett felfelé a szemöldöke alól, tollazata a sáfránysárga és a bronzszín orgiájában vibrált. Karmaival úgy szorította a színes kesztyűt, hogy a kábult beleélés görcsösen begörbítette az ujjaimat. Gyönyörű volt; feszült a haragtól – látszott rajta minden, amit egy gyerek érez, ha mérges, és csendben kell maradnia. Mihelyt hazaértem, rohantam fel a szobámba, hassal az ágyra vetettem magam, és kinyitottam a könyvet. Emlékszem, ahogy ott feküdtem a könyökömre támaszkodva, lábammal a levegőben kalimpálva, és először olvastam el A héja bevezető sorait:

Amikor először megláttam, valami kerekded dolog volt, olyan, mint egy zsákvászonnal leborított ruháskosár. De ideges volt, vibráló és ijesztő; olyasféleképpen taszító, mint a kígyók azoknak, akik nem ismerik őket.

Ez szokatlan volt. Egyáltalán nem úgy szólt, mint a többi solymászati könyv. A nyolcesztendős kislány, aki voltam, gyanakodva olvasott tovább. Ilyesmivel még soha nem találkozott. Egy könyv a solymászatról, amit olyan ember írt, aki nem tudott róla semmit. Úgy beszélt a madárról, mint valami szörnyetegről, és egyáltalán nem nevelte megfelelően. Elképedtem és zavarba jöttem. A felnőttek általában értenek a dolgokhoz. Azért írnak könyveket, hogy olyasmit mondjanak el, amit még nem tudunk, hogy hogyan kell csinálni ezt vagy azt. Miért ír könyvet egy felnőtt arról, hogy az ember nem ért valamihez? Sőt a könyv telis-tele volt olyasmivel, aminek a lényeghez az égvilágon semmi köze sem volt. Csalódott voltam, amiért olyan dolgokról kellett olvasnom, mint a rókavadászat, a háború meg a történelem. Nem értettem a Szent Római Birodalomra, Strindbergre vagy Mussolinire tett utalásokat, nem tudtam, hogy mi a Pickelhaube, és fogalmam sem volt arról, hogy mit keresnek mindezek egy olyan könyvben, aminek egy héjáról kellene szólnia.

Később találtam róla egy könyvismertetést a Brit Solymászklub folyóiratának egy régi számában. Nagyon szűkszavú volt. „Azok, akik a héja kézhez szoktatásának és nevelésének elmélyült és unalmas feladata iránt érdeklődnek, A héjában kitűnően megírt elősorolását találhatják a legtöbb olyan dolognak, amit tanácsos kerülniük.”{11} Megszólaltak hát a szövetruhások. A jó oldalon álltam tehát; szabad volt nem kedvelnem és bolondnak tartanom egyet a felnőttek közül. Fájdalmas visszagondolnom arra, hogy a megkönnyebbülés, amit e sorok olvastán éreztem, a világ arányainak rettenetes félreismerésén alapult. Megnyugvással töltött el a derűs fölényesség, ami mindig a gyengék menedéke. A lényeg azonban, amit a nyolcéves kislány a könyvben megtalált és ünnepelt, mégiscsak a héja volt. A héja. A héja valóság volt. A tollai acélpengék, büdöskeszín szeme vadul lángol; ugrándozik, repül és kiterjeszti hatalmas szárnyait a maroknyi nyers máj fölött. Csipog, mint egy énekesmadárka, és retteg az autóktól. Szerettem a héját. A héja érthető, s ha az író végképp nem éri fel ésszel, akkor is.

Pár évvel ezelőtt megismerkedtem egy volt U2-pilótával. Magas volt, száraz és elegáns; az a halálosan nyugodt fajta, amilyennek a mattfekete amerikai kémrepülőgéppel éveken át a világűr peremén suhanó embereket elképzeljük. Egykori munkájának geopolitikai szerepe vitatható, de mint napi elfoglaltság, hihetetlenül nagyszerű. Tizennyolcezer lábnyi magasságból nézve a láthatár már körívvé hajlik, fent pedig tusfekete az ég. Az ember űrruhát visel, akkorácska fülkében szorong, mint egy fürdőkád, és vezeti a gépet, amelyik abban az évben szállt fel először, amikor James Dean meghalt. A világot nem érintheti meg, csak megfigyeli. Fegyvere nincs, s az egyetlen védelme a magasság. Ám ahogy beszélgettünk, nem a pléhpofával előadott kalandjai fogtak meg legjobban, az orosz MiG-ekkel való találkozásai és hasonlók, hanem az, hogy az unalommal kellett megküzdenie. A húszórás, magányos bevetések. „Nem volt szörnyű?” – kérdeztem. „Egy kicsit magányos voltam odafent” – válaszolta. De volt valami abban, ahogy mondta; valami, ami miatt úgy éreztem, hogy még mindig vágyik arra az állapotra. Aztán még mást is mondott. „Olvastam” – szólalt meg hirtelen. Az arckifejezése és a hangja is megváltozott; a Chuck Yeager-pléhpofát és a színtelen, vontatott hangot félénk, gyerekes lelkesültség váltotta fel. „Az Üdv néked, Arthur, nagy királyt, T. H. White-tól. Hallott róla? Egy angol író. És nagyszerű könyv. Felvittem magammal, és azt olvastam odafelé meg visszafelé.” „Hú – mondtam. – Igen.”

A történetet egészen rendkívülinek találtam, és most is így gondolom. Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy ember, aki űrruhában, titkos felderítő repülésen az Üdv néked, Arthur, nagy királyt olvasta, ezt a roppant történelmi eposzt, az Arthur-legendakör komikus, tragikus, romantikus feldolgozását, amely olyan kérdésekkel birkózik, mint a háború, az agresszió, a hatalom, a jog; meg hogy mi is voltaképpen egy nemzet, és mivé lehet.

White nem afféle divatos író. Az egyetemen, ahol angol irodalmat tanultam, nem is említették a nevét. Voltak azonban idők, amikor nagyon is ismert és népszerű volt. 1938-ban A kőbe foglalt kard címmel megjelent egy ifjúsági regénye a gyermek Arthur királyról, s ezzel ismertséget és vagyont szerzett. Walt Disney lecsapott a filmjogokra, és megcsinálta a rajzfilmváltozatot. White ezután megírta az Arthur-történet hátralévő részét, az Üdv néked, Arthur, nagy királyt, aminek alapján a Camelot című musicalt és később a hasonló című mozifilmet is készítették. Az Arthur-legenda White-féle feldolgozásának sokféle hatása volt. Kennedy elnöksége idején gyakran emlegették a Fehér Házat Camelotként; ez is White-ra utal, s Jackie Kennedy a népszerű musicalből idézett néhány sort a férje elleni gyilkos merénylet után. A magas, csúcsos, csillagokkal kihímzett süveget viselő Merlin figuráját is White alkotta meg. Ha eszembe jut a U2-pilóta, aki az Arthur királyról szóló könyvet olvassa odafent a magasban, a könyvet, amiből sikerült kifacsarni az amerikai politikai élet tündérmese-olvasatát, nem tudok nem gondolni a költőnő, Marianne Moore egyik sorára: Az egyedüllét orvossága a magány. A kémrepülőgép pilótája, aki mindent lát, semmit sem érinthet és az Üdv néked, Arthur, nagy királyt olvassa ötvenezer láb magasságban a felhők fölött – ha rágondolok, egy kicsit összeszorul a szívem a magányossága miatt, meg néhány olyan dolog miatt, ami velem történt, meg még azért is, mert T. H. White volt minden valaha élt ember közül az egyik legmagányosabb.

A héja egy fiatal ember írása. White az ismertebb könyvei előtt írta, akkor, amikor még nem volt befutott, sikeres író. „Egy másodosztályú filozófusról szól – magyarázta szomorúan –, aki egyedül él egy erdőben, végleg belefáradt az emberekbe, és megpróbál felnevelni egy lényt, aki nem ember, hanem madár.”{12} Amikor sok évvel az első, gyerekkori találkozás után újra elolvastam a könyvet, már többet láttam benne, mint héjászati ostobaságokat, és megértettem, hogy miért tartják mesterműnek. White számára a héjászat metafizikai erőpróba volt. Akár a Moby Dick vagy Az öreg halász és a tenger, A héja is ütközet ember és állat között, amiben kitapinthatóak a lelki-szellemi küzdelem puritán hagyományai: a megváltás díj az Istennel való viaskodásban elért győzelemért. Idősebb, bölcsebb énem úgy vélte, hogy White vállalt tudatlansága nem ostobaság, hanem bátorság – de azért még mindig haragudtam rá egy kicsit. Elsősorban azért, mert az a héja rettenetesen szenvedett, amikor idomítani próbálta. Másodsorban pedig, mert úgy ábrázolta a héjászatot, mint ádáz küzdelmet ember és madár között, s ezzel erősen eltorzította vélekedésünket arról, hogy mi is valójában a héja s a vele való foglalatoskodás. Őszintén szólva gyűlöltem azért, amit csinált belőle. Én nem hittem, hogy a héjászat háború, és tudtam, hogy a héják nem szörnyetegek. Az ágyacskáján hason fekve mérgelődő egykori kislány még mindig haragudott.

Ezek jártak a fejemben, ahogy ott ültem az asztalomnál, előttem a nyitott könyvvel – négy hónappal apám halála után. Olvastam, és akkor hirtelen ráébredtem, hogy miért kerülte a könyvet a tekintetem heteken át. Tudtam: részben azért haragszom, mert most először érzem, hogy héját kell nevelnem – olyan indíttatásokból, amelyek csak részben voltak a sajátjaim. Részben ugyanis az övéi voltak.

{1} Vándorló homok – John Evelyn: Memoirs of John Evelyn. Szerk.: William Bray. Henry Colburn, 1827, 2 k., 433.

{2} Külömb-külömb Fajú – Richard Blome: Hawking or Faulconry. The Cresset Press, 1929 (erdetileg a The Gentlemen’s Recreation [1686] részeként), 28–29.

{3} akármilyen szelídek és kedvesek is – Frank Illingworth: Falcons and Falconry. Blandford Press Ltd, 75.

{4} Természete nemes… – Gilbert Blaine: Falconry. Philip Allan, 1936, 229–30.

{5} A művelt népeknél… – uo., 11.

{6} A mihaszna austringerek… – Gace de la Bigne, idézi John Cummings: The Hound and the Hawk. Weidenfeld & Nicolson, 1988, 221.

{7} Nem érezhetünk … ugyanolyan tiszteletet… – Gilbert Blaine: Falconry. Philip Allan, 1936, 182.

{8} Vérszomjas és galád – Major Charles Hawkins Fisher: Reminiscences of a Falconer. John Nimmo, 1901, 17.

{9} Amikor először megláttam, valami kerekded dolog volt… – T. H. White: The Goshawk. Penguin Classics, 1979

{10} Történet egy többszólamú párbajról… – Méltató szöveg a hátsó borítóról, T. H. White: The Goshawk. Penguin Classics, 1979

{11} Azok, akik a héja kézhez szoktatásának…– Szerző megjelölése nélküli könyvismertető a The Goshawkról, The Falconer, II. vol., No. 5, 1952, 30.

{12} Egy másodosztályú filozófusról szól… – The Goshawk, 27.