Karl Ove Knausgård

HALÁL

Harcom 1.

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

A fordítás az alábbi kiadásból készült

Karl Ove Knausgård: Min Kamp. 1.

Forlaget Oktober as, Oslo, 2009

A könyv fordítását anyagilag támogatta a NORLA

Copyright © 2009, Forlaget Oktober as, Oslo

All rights reserved

Hungarian translation © Petrikovics Edit, 2016

Fordította

PETRIKOVICS EDIT

Felelős szerkesztő Szegő János

A fordítást az eredetivel egybevetette

Fejérváry Boldizsár

Korrektor Schmal Alexandra

A kötetet Pintér József tervezte

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3428-6

ELSŐ RÉSZ

A szív számára az élet egyszerű: ver, ameddig bír. Azután megáll. Előbb-utóbb egy szép napon magától felhagy lüktető mozgásával, és a vér a test legmélyebben fekvő pontja felé áramlik, hogy ott egy kis medencébe gyűlve kívülről sötét és nyirkos tapintású foltot hagyjon az egyre fehéredő bőrön, miközben a testhőmérséklet csökken, a végtagok megmerevednek, és a belek kiürülnek. Az első órák ezen változásai olyan lassan és olyan bizonyossággal zajlanak, hogy van valamiféle szertartásszerűség bennük, mintha az élet szigorú szabályok, egyfajta gentlemen’s agreement szerint kapitulálna, amelyet a halál képviselői is betartanak, miközben folyvást arra várnak, hogy az élet visszavonuljon, ők pedig hozzáfoghassanak az új terület inváziójához. De akkor már visszavonhatatlanul. A test belsejében szétszóródó hatalmas baktériumseregeket semmi sem tartóztathatja fel. Ha csupán néhány órával korábban próbálkoztak volna, nyomban ellenállásba ütköznek, most azonban minden elcsendesedik körülöttük, és feltartóztathatatlanul nyomulnak egyre mélyebbre a nedves sötétségben. Elérik a Havers-csatornát, a Lieberkühn-mirigyeket és a Langerhans-szigeteket. A Bowman-tokot Nephrosban, a Clarke-oszlopot Spinalisban, Mesencephalon feketeállományát. És elérik a szívet. Még mindig ép, de már megfosztva a mozgástól, amelyre az egész konstrukciót tervezték, furcsán elhagyatottnak hat, akár egy gyártelep, amelyet a munkásoknak kapkodva kellett kiüríteniük, mindenfelé az erdő sötétjétől sárga fényükkel elváló, mozdulatlan járművek, üresen álló barakkok, a drótkötélpálya csilléi megrakodva függenek a hegyoldalban.

Abban a másodpercben, amikor az élet elhagyja a testet, az már a halálhoz tartozik. A lámpák, a bőröndök, a szőnyegek, a kilincsek, az ablakok. A földek, a lápok, a patakok, a hegyek, a felhők, az ég. Egyik sem idegen számunkra. Szakadatlanul a halott világ tárgyai és jelenségei vesznek körül minket. Ennek ellenére kevés dolog érint annyira kellemetlenül bennünket, mint amikor egy emberi lény csatlakozik hozzájuk, legalábbis ha azokra az erőfeszítésekre gondolunk, amelyekkel a holttesteket igyekszünk eltüntetni szem elől. A nagyobb kórházakban nem csupán elkülönített, megközelíthetetlen helyiségekbe rejtik a holtakat; az odavezető utak is titkosak, saját felvonójuk és pincefolyosóik vannak, és ha az ember mégis odatéved valamelyikre, a mellette elgurított holttestek mindig gondosan le vannak takarva. Amikor elszállítják őket a kórházból, külön kijáratot használnak, sötétített üvegű autót; a templomban külön ablaktalan termet tartanak fenn számukra; a temetési szertartás alatt zárt koporsóban fekszenek, míg végül a földbe eresztik vagy a kemencében elhamvasztják őket. Gyakorlati célt nehezen találnánk ebben az eljárásmódban. A testeket például bátran végigguríthatnák fedetlenül a kórház folyosóján, vagy teljesen közönséges taxikban is szállíthatnák anélkül, hogy különösebb veszélyt jelentenének másokra nézve. Az idős férfi, aki egy mozielőadás alatt hunyt el, nyugodtan a székében maradhatna a film végéig, sőt akár a következő vetítés alatt is. A tanárt, aki az iskolaudvaron kapott agyvérzést, nem muszáj azonnal elszállítani, semmi baj nem lesz belőle, ha ott fekszik, amíg a gondnok időt tud szakítani rá, még ha arra csak délután vagy este kerül is sor. És ha egy madár ráül és megcsipkedi, ugyan mit számít? Talán jobb lesz neki, ami a sírban vár rá, csak mert azt úgysem látjuk? Amíg a halottak nincsenek útban, semmi ok a sietségre, úgysem halhatnak meg még egyszer. Különösen a téli hideg volna kedvező. Hajléktalanok, akik a padokon és a kapualjakban fagynak halálra; öngyilkosok, akik toronyházakból és hidakról vetik le magukat; öregasszonyok, akik a lépcsőházakban esnek össze; balesetek áldozatai, akik az autójuk roncsába szorulnak; a fiatal srác, aki egy átmulatott éjszaka után félrészegen a tengerbe zuhan; a kislány, aki egy busz kerekei alá esik – hová ez a sietség, hogy elrejtsék őket a szemünk elől? Illendőségből? Mi lehetne illendőbb annál, hogy a lány szülei egy vagy két órával a szerencsétlenség után a helyszín mellett, a hóban fekve láthassák a gyermeküket, úgy az összezúzott fejét, mint a testét, úgy a véráztatta haját, mint a tiszta steppelt kabátját? Titkok nélkül, a világ elé tárva, így kellene ott feküdnie. De még ez a hóban eltöltött egyetlen óra is elképzelhetetlen. Egy olyan város, amely nem tünteti el a halottait szem elől, az utcákról, a közökből, a parkokból és a parkolókból, az nem város, hanem maga a pokol. Az a tény, hogy ez a pokol sokkal reálisabban és lényegében igazabb módon tükrözi az élettapasztalatainkat, nem számít. Tisztában vagyunk azzal, hogy ez így van, mégsem szeretnénk szembenézni vele. Ennélfogva a holtak eltitkolásában a kollektív elfojtás aktusa ölt testet.

Hogy pontosan mi az, amit elfojtunk, azt viszont nem könnyű megmondani. Önmagában a halál nem lehet, ahhoz a társadalomban túlságosan nagy a jelenléte. Hogy hány halottat említenek naponta az újságokban, vagy mutatnak a híradóban, az a körülményeknek megfelelően változik, a számuk azonban évről évre többé-kevésbé állandó, és miután számtalan információs csatornán özönlenek felénk, lehetetlen elkerülni őket. Ez a fajta halál azonban nem tűnik fenyegetőnek. Épp ellenkezőleg, ez olyasmi, amit akarunk, amiért szívesen fizetünk, hogy lássuk. Ha hozzávesszük az irreális mennyiségű hullák számát, melyeket a fikció termel, még nehezebb megérteni a rendszert, amely a halál rejtegetését szorgalmazza. Ha nem a halál jelensége az, ami elrettent bennünket, akkor honnan ez a végtelen ellenszenv a holttestekkel szemben? Vagy azt jelenti, hogy kétfajta halál létezik, vagy azt, hogy ellentmondás áll fenn a halálról alkotott elképzelésünk és a halál valós megnyilvánulása között, ami alapvetően ugyanarra vezethető vissza: a halálról alkotott elképzelésünk olyan erősen rögzült a tudatunkban, hogy nem csupán megrendülünk, amikor azzal szembesülünk, hogy a valóság eltér ettől, de minden eszközzel igyekszünk elrejteni is. Nem valamiféle tudatos mérlegelés eredményeként, ahogyan a rítusok esetében történik, amilyen például a temetési szertartás, melynek tartalma és értelme manapság tárgyalási alapot képez, és ezáltal az irracionális szférából a racionálisba kerül át, a kollektívből az individuálisba – nem, az, ahogyan eltávolítjuk a halottakat, soha nem volt vita tárgya, mindig is olyasmi volt, amit egyszerűen megtettünk valamiféle kényszerűségből, amit senki sem tud megmagyarázni, de mindenki ismer: amikor az apád egy szeles őszi vasárnapon meghal odakint az udvaron, legalább leborítod egy takaróval. Ám nem ez az impulzus az egyetlen, amelyben a halottak kapcsán osztozunk. A holttestek eltüntetéséhez hasonlóan szembeötlő az a tény, hogy amilyen gyorsan csak lehet, a talaj szintjére igyekszünk hozni őket. Egy olyan kórház, amely fölfelé szállítja a halottakat, melynek bonctermei és halottasháza az épület legfelső emeletein vannak, szinte elképzelhetetlen. A holtakat a lehető legalsóbb szinten őrzik. És ugyanez az elv érvényes azokra a temetkezési vállalkozásokra, amelyek átveszik őket: egy biztosítótársaság nyugodt szívvel rendezheti be az irodáját akár a nyolcadik emeleten is, egy temetkezési iroda azonban nem. Az összes temetkezési vállalkozó az utcaszint közelében alakítja ki az irodáját. Ennek az eredetét nehéz volna megmondani, hajlamosak lehetnénk azt hinni, hogy egy régi hagyományon alapul, amelynek eredetileg praktikus oka volt, például az, hogy a pincében hideg van, ezért ez a helyiség a legalkalmasabb a holttestek tárolására, és ez az elv ma, a hűtőszekrények és a hűtőkamrák korában is érvényes, és nem arról van szó, hogy természetellenesnek tűnne a holtakat fölfelé szállítani az épületekben, mintha a magasság és a halál kölcsönösen kizárnák egymást. Mintha egyfajta khthonikus ösztön uralkodna rajtunk, valami mélyen bennünk azt sürgetné, hogy a halottainkat vissza kell juttatnunk ahhoz a földhöz, ahonnan származunk.

Úgy tűnhet tehát, mintha a halál megoszlása két különböző szisztémát követne. Az egyik a nehéz titoktartáshoz és a sötét földhöz kötődik, a másik a könnyed nyitottsághoz és az éteri fényhez. Egy apa a tűzvonalból próbálta kimenteni gyermekét egy közel-keleti városban. A húsukba csapódó golyóktól megremegő, szorosan összefonódó testüket ábrázoló kép, amelyet egy kamera rögzített, majd szétküldött a Földünk körül keringő több ezer műholdnak, hogy azután tévékészülékek milliói sugározzák világszerte, úgy siklott be a tudatunkba, mint csupán egy újabb kép a holtak vagy haldoklók képei közül. Ezeknek a képeknek nincs súlyuk, nincs kiterjedésük sem időben, sem térben, és semmiféle kapcsolatban nem állnak a testekkel, amelyekből valaha létrejöttek. Sehol sincsenek, és mindenütt ott vannak. A legtöbb csak átsuhan rajtunk és eltűnik, néhány ilyen-olyan okokból hosszabban elidőzik és meglapul agyunk valamelyik sötét zugában. Egy műlesikló felbukik, átszakad az artéria a combjában, a vér vörös ösvényt fest mögötte a lejtőn, és még azelőtt meghal, hogy a teste megállna. Egy repülőgép felszáll, emelkedés közben lángok csapnak ki a szárnyából, és végül tűzgolyóként robban fel az elővárosi házak fölött a kék égen. Egy este halászhajó süllyed el az északnorvég partoknál, a hétfős legénység a vízbe fullad. Másnap reggel az összes újság lehozza a hírt, melyet rejtélyként emlegetnek, ugyanis az időjárás nyugodt volt, a hajóról nem adtak le vészjelzést, egyszerűen eltűnt, amit némelyik tévécsatorna helikopterrel a szerencsétlenség helyszíne fölé emelkedve az üres tengerről készített felvételekkel nyomatékosít. Az ég felhős, a szürkészöld hullámverés súlyos és nyugodt, mintha egészen más temperamentummal bírna, mint a fehéren fodrozódó tajték, amely helyenként a magasba csap. Egyedül ülök a tévé előtt, kora tavasz lehet, mert az apám odakint dolgozik a kertben. Egy szót sem hallok abból, amit a riporter mond, a tenger felszínét bámulom, amelyből hirtelen egy arc körvonala bukkan elő. Nem tudom, mennyi ideig van ott, talán néhány másodpercig, de épp elég hosszan ahhoz, hogy rettentő hatást tegyen rám. Abban a pillanatban, ahogy az arc eltűnik, felugrok, hogy keressek valakit, akinek elmesélhetem. Anya délutános, a bátyám focizik, a telepen élő többi gyerek úgysem hallgatna meg, ezért úgy döntök, hogy apának mondom el. Lerobogok a lépcsőn, belebújok a cipőmbe, magamra rángatom a kabátomat, kinyitom az ajtót, és rohanva megkerülöm a házat. Nem szabad szaladgálnunk a telken, így mielőtt a látóterébe érnék, lassítok, és sétálni kezdek. A ház mögött áll, annak a mélyén, ami a konyhakertünk lesz majd, és pörölykalapácsával egy sziklatömbre sújt. Bár a mélyedés nem több egy méternél, a kiásott fekete föld és a kerítés mögött magasodó sűrű berkenyefák miatt ott lent már egészen bealkonyodott. Amikor felegyenesedve felém fordul, az arca szinte alig látszik a sötétben.

Mégis több mint elegendő információm van ahhoz, hogy tudjam, milyen hangulatban van. Erről nem az arckifejezés árulkodik, hanem a testtartás, és nem az elmével olvas benne az ember, hanem az ösztönökkel.

Leteszi a kalapácsot, és lehúzza a kesztyűjét.

– Nos? – kérdezi.

– Az előbb a tévében láttam egy arcot a tengerben – válaszolom, és megállok fölötte a füvön. A szomszédunk kora délután kivágott egy fenyőfát, a kőkerítés túloldalán felhalmozott rönkök gyantaillata tölti meg a levegőt.

– Egy búvárt? – kérdezi apa. Tisztában van vele, hogy rajongok a búvárokért, és valószínűleg nem tudja elképzelni, mi mást találtam volna annyira érdekesnek, hogy kimenjek, és meséljek neki róla.

Megrázom a fejem.

– Nem ember volt. Inkább valami kép a tengerben.

– Valami kép, mi? – ismétli meg, és előhúzza a cigarettásdobozt az inge zsebéből.

Bólintok, majd sarkon fordulok, hogy visszamenjek a házba.

– Várj csak – szól utánam.

Fellobbant egy szál gyufát, lehajtja a fejét, és meggyújtja a szájában lógó cigarettát. A láng apró fénybarlangot váj a szürke félhomályba.

– Úgy? – mondja.

Miután mélyen beleszippant a cigarettába, az egyik lábával a sziklára támaszkodik, és az út túlsó oldalán kezdődő erdő felé mered. De az is lehet, hogy a fák fölötti eget bámulja.

– Talán Jézus képét láttad? – kérdezi, és felpillant rám. Ha nem lenne barátságos a hangja, és a kérdést nem előzte volna meg hosszú szünet, azt hihetném, hogy a bolondját járatja velem. Kissé kínosnak találja, hogy keresztény vagyok, mindössze annyit vár tőlem, hogy ne különbözzek a többi gyerektől, erre a telepen nyüzsgő kölykök között épp a kisebbik fia az egyetlen, aki hívőnek nevezi magát.

De erre most igazán kíváncsi.

Pillanatnyi örömöt érzek, amiért tényleg érdekli, ugyanakkor kissé meg is sértődöm, hogy így alábecsül.

Megrázom a fejem.

– Nem Jézus volt.

– Ezt örömmel hallom – feleli apa, és elmosolyodik. Valamivel feljebb a domboldalon bicikligumik surrognak az aszfalton. A zaj egyre erősödik, és a telepen olyan nagy a csend, hogy amikor a kerékpár a következő pillanatban elsüvít mögöttünk az utcán, tisztán hallatszik a surrogásból fakadó halk, éneklő hang.

Apa ismét beleszippant a cigarettába, majd félig elszíva átdobja a kerítésen. Köhög, visszahúzza a kesztyűt, és a kalapács után nyúl.

– Ne foglalkozz vele többet – mondja, és felpillant rám.

Nyolcéves voltam azon az estén, az apám harminckettő. Bár továbbra sem állíthatnám, hogy értem őt, vagy hogy tudnám, milyen ember volt, az a tény, hogy időközben hét évvel idősebb lettem, mint ő volt akkor, megkönnyíti, hogy megértsek bizonyos dolgokat. Például azt, hogy mennyire különbözőek voltak a napjaink. Míg az én napjaim zsúfolásig voltak értelemmel, minden egyes lépés új lehetőséget nyitott előttem, és minden egyes lehetőség csordultig megtöltött oly módon, amely ma már érthetetlen a számomra, az ő napjainak a célja nem koncentrálódott különálló eseményekre, hanem olyan nagy felületeken szóródott szét, hogy nem lehetett másként felfogni őket, csupán elvont fogalmakként. A „család” volt az egyik ilyen fogalom, a „karrier” egy másik. Előre nem látható lehetőségek csak nagy ritkán vagy sohasem nyíltak a napjai során, nagy vonalakban mindig tudnia kellett, mit hoznak, és hogyan fog viszonyulni hozzájuk. Tizenkét éve volt házas, nyolcat tanárként dolgozott végig, volt két gyereke, háza és autója. Beválasztották az önkormányzati képviselő-testületbe, és a szociálliberális Venstre párt színeiben helyet kapott az önkormányzat vezetőségében. A téli hónapokban filatéliával foglalta el magát, nem is sikertelenül; viszonylag rövid idő alatt a régió egyik vezető bélyeggyűjtőjévé vált, míg a nyári félévben kerti munkával töltötte a fennmaradó szabadidejét. Hogy ezen a tavaszi estén mi járhatott a fejében, arról fogalmam sincs, ahogy azt sem tudom, hogy miféle kép élt benne önmagáról, amikor kalapáccsal a kezében felegyenesedett a félhomályban, ám abban, hogy úgy érzi, egészen jól érti a körülötte lévő világot, egészen bizonyos voltam. Az összes szomszédot ismerte a telepen, tisztában volt azzal, hogy milyen társadalmi helyzetben vannak hozzá képest, és feltehetőleg arról is tudott egyet s mást, amit a legszívesebben megtartottak volna maguknak, részben mert a gyerekeiket tanította, részben mert jó szeme volt mások gyengeségeihez. Ezenfelül az új, művelt középosztály tagjaként jól tájékozódott a nagyvilágban, amelyről az újság, a rádió és a tévé látta el naprakész információkkal. Egész sokat tudott a botanikáról és a zoológiáról, fiatalkorában ugyanis érdekelték ezek a tudományágak, és ha a többi reáltárgyban kevésbé volt is járatos, gimnáziumi tanulmányai révén legalábbis ismerte alapvető princípiumaikat. Lényegesen jobban értett a történelemhez, amelyet az irodalommal és az angollal együtt tanult az egyetemen. Más szóval, semmiben sem volt szakértő, kivéve talán a pedagógiát, de mindenhez konyított valamennyit. Ebből a szempontból tipikus tanár volt, hozzáteszem, olyan időben, amikor felső tagozatban tanítani még valamiféle státust jelentett. A kőkerítés túloldalán lakó szomszéd, Prestbakmo ugyanabban az iskolában tanított, ahogy Olsen is, az a szomszédunk, aki a házunk fölötti, fákkal benőtt hegyoldalban lakott, míg egy másik szomszéd, Knudsen, aki az út túlsó végén élt, egy másik iskola igazgatóhelyettese volt. Így amikor apám a hetvenes évek közepén ezen a tavaszi estén a feje fölé lendítette a kalapácsot, majd a sziklára sújtott vele, ezt olyan világban tette, amelyet bensőségesen ismert. Hogy az ember megfizeti ennek az árát, csak akkor értettem meg, amikor magam is ebbe a korba értem. A látókör kiszélesedésével nemcsak a világ által okozott fájdalom lesz kisebb, hanem az értelme is. A világ megértése bizonyos távolságot követel. Az apró, szabad szemmel nem látható dolgokat, mint a molekulákat és az atomokat, felnagyítjuk, és ami túlságosan nagy, mint a felhőképződmények, folyódelták, csillagképek, lekicsinyítjük. Majd miután az érzékeink számára elérhető távolságba hoztuk őket, mindent rögzítünk, és ezt a rögzített dolgot nevezzük tudásnak. Egész gyerek- és fiatalkorunkban arra törekszünk, hogy megfelelő távolságot alakítsunk ki a dolgokkal és jelenségekkel szemben. Olvasunk, tanulunk, tapasztalunk, kiigazítunk. Aztán egy nap eljutunk arra a pontra, ahol az összes szükséges távolságot meghatároztuk, az összes szükséges rendszert elfogadtuk. Ekkor kezd gyorsulni az idő. Már nem ütközik akadályokba, minden elrendeztetett, az idő keresztülzúdul az életünkön, a napok vad rohanásban tűnnek el, és mielőtt felocsúdnánk, negyvenévesek vagyunk, majd ötven, hatvan… Az értelem tartalmat követel, a tartalom időt, az idő ellenállást. A tudás távolállás, a tudás a leállás és az értelem ellensége. Más szóval, arról az 1976-os estéről őrzött képem az apámról kettős: egyrészt olyannak látom őt, amilyennek akkoriban láttam, nyolcéves szemmel, kiszámíthatatlannak és ijesztőnek, másrészt egy korombeli férfinak, akinek az életén keresztülsüvít az idő, újra és újra nagyobb darabokat szakítva le az értelemből.