A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Dark Art - My undercover life in global narco-terrorism

GOTHAM BOOKS

Penguin Group (USA) LLC

375 Hudson Street

New York, New York 10014

Copyright © Edward Follis, 2014

Hungarian translation © Kövesdi Miklós 2015

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Első magyar nyelvű kiadás: 2016

Kiadja a TWISTER MEDIA Kft.

1184 Budapest, Építő utca 13/C.

Postacím: 1680 Budapest, Pf.: 43.

info@twistermedia.hu

www.twister.hu

Felelős kiadó: Értékes Christos

Műszaki szerkesztő: Tóth András László

Lektor: Dobos Attila

Korrektor: Kótai Kata

Borítóterv: Cristina Grosan

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-80103-6-8

Tartalom

Szereplők listája

ELSŐ RÉSZ

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

MÁSODIK RÉSZ

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

HARMADIK RÉSZ

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Epilógus

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

SZEREPLŐK LISTÁJA

A MEGJELENÉS SORRENDJÉBEN

A TÖRVÉNY EMBEREI

Edward Follis: DEA{1} különleges ügynök; St. Louisban született; pályafutása kezdetén az Egyesült Államok Tengerészgyalogságában szolgált mint katonai rendőr; az akadémia utáni első szolgálati helye a DEA Los Angeles-i kirendeltségének Négyes Csoportja. 

Mohammad Daud Daud tábornok: egykori mudzsahid, aki évekig harcolt a szovjet megszállás ellen; később Afganisztán első kábítószer-ellenes rendőri szerve, a CNPA alapítója és vezetője lett.

Rogelio Guevara: DEA különleges ügynök – a Los Angeles-i kirendeltségen működő Négyes Csoport vezetője, súlyosan megsebesült, miközben beépített munkát végzett Montereyben, Mexikóban. 

José Martinez: DEA különleges ügynök a Los Angeles-i kirendeltség Négyes Csoportjában, kis híján halálos sérülést szerzett 1988-ban, amikor tűzharcba keveredett néhány drogkereskedővel.

Paul Seema: DEA különleges ügynök, Thaiföldön született, 1988-ban meggyilkolták egy balul sikerült drogüzlet során a kaliforniai Pasadenában. 

George Montoya: DEA különleges ügynök, Thaiföldön született, 1988-ban meggyilkolták egy balul sikerült drogüzlet során a kaliforniai Pasadenában.

William „Billy” Queen: Az Alkohollal, Dohánytermékekkel és Lőfegyverekkel Foglalkozó Osztály (Bureau of Alcohol, Tobacco and Firearms ATF) különleges ügynöke; a DEA Los Angeles-i kirendeltségén a Heroin Csoport tagja.

Mike Holm: DEA különleges ügynök, aki évekig fáradozott Bejrútban és Kairóban azon, hogy közel-keleti drogkereskedőket állíthasson bíróság elé, majd kinevezték a Los Angeles-i kirendeltség vezető ügynökévé.

John Zienter: a DEA Los Angeles-i kirendeltségét vezető különleges ügynök; később a DEA-attasé helyettese lett Thaiföldön, Bangkokban.

Jimmy Soiles: DEA különleges ügynök, állomáshelye a DEA franciaországi kirendeltsége Párizsban; később a Global Enforcement for the Drug Enforcement Administration (Globális Kábítószer-rendészeti Hatóság) helyettes műveleti főnöke.

Mike Bansmer: DEA különleges ügynök és területi vezető Thaiföldön, Songkhlában; csaknem egy évtizeden keresztül próbált bizonyítékokat gyűjteni a Shan United Army (Shan Egyesült Hadsereg) ellen.

Don Sturn: thaiföldi helyettes attasé, az ország második DEA-vezetője.

Don Ferrarone: hosszú ideig a DEA különleges ügynöke az Egyesült Államokban; később a DEA thaiföldi attaséja Bangkokban.

Don Carstensen: a hawaii főügyészség szervezett bűnözés elleni irodájának vezetője Honoluluban.

Charles Marsland: hawaii főügyész Honoluluban, akinek a fiát, Charles „Chuckers” Marslandet brutális kegyetlenséggel megölték az 1970-es években.

Steve Whipple: DEA különleges ügynök a texasi El Pasóban. Lehallgatás-szakértő, célpontjai a Juárez-kartell nagykutyái voltak.

Enrique „Kiki” Camarena: DEA különleges ügynök, akit 1988-ban, miközben az egyre erősödő kokainkartellek után nyomozott Guadalajarában, brutálisan megkínoztak és megöltek. Az eset komoly diplomáciai konfliktushoz vezetett Mexikó és az USA kormánya között.

Ronald Neumann: nagykövet, a Külügyminisztérium veterán tisztviselője, afganisztáni nagykövet, 2005–2007 között szolgált Kabulban. 

DROGKERESKEDŐK ÉS

GYANÚSÍTOTTAK

Hadzsi Juma Khan: jelentős ópiumkereskedő és tálib pénzember, akinek Balukisztán közelében volt a hatalmi központja, az iráni határ közelében. Becslések szerint több százmillió dollárral támogatta a tálib lázadókat.

Khun Sa: Csung Csi Fu álneve, a Shan United Army kábítószerből finanszírozott felkelésének vezetője. Burmában és Észak-Thaiföldön tevékenykedik, állítólag az 1990-es években ő állt az egyesült államokbeli kábítószer-kereskedelem 70%-a mögött.

„Dr. Dragan”: heroin- és fegyverkereskedő, Los Angelesben dolgozik, fegyvereket próbál vásárolni a Shan United Army felkelőinek.

Kayed Berro: A libanoni Berro heroinkereskedelmi szervezet magas rangú pénzügyi vezetője. Dél-Kaliforniában bujkál, miután távollétében egy egyiptomi bíróság halálra ítélte kábítószer-kereskedelemért.

Mohammed Berro: a libanoni Berro heroinkereskedelmi szervezet pátriárkája, Libanonban és Észak-Izraelben tevékenykedik.

Ling Ching Pan: a Shan United Army pénzügyi vezetője és hadnagya a thaiföldi Bangkokban.

Sam Essell: az Essell kábítószeres szervezett bűnözői csoport vezetője, rengeteg kábítószert csempésztek az Egyesült Államokba – székhelye Lagos, Nigéria. 

Christian Uzomo: főhadnagy az Essell kábítószeres és szervezett bűnözői csoportban, Kaliforniában.

William Brumley és Mike Lancaster: Az Essell kábítószeres szervezett bűnözői csoport szövetségesei; illegális fegyverkereskedelemmel és hangtompítók gyártásával foglalkoznak.

Harvey Franklin: az Essell kábítószeres szervezett bűnözői csoport szövetségese, a Crips banda tagja. Heroinnal, bemutatóra szóló, lopott kötvényekkel és hamis valutával kereskedett.

Ronnie Ching: a legnagyobb hawaii drogkereskedők és a szervezett bűnözők bérgyilkosa, végül tizenkilenc gyilkosságot vallott be.

„Fong”: a Shan United Army egyik főhadnagyának utcai neve Thaiföldön.

Amado Carrillo-Fuentes: az úgynevezett „Egek Ura”, a Juárez-kartell főnöke, lényegében az egyre növekvő kokainbirodalom elnök-vezérigazgatója; Carillo-Fuentesnek becslések szerint 25 milliárd dollárnyi vagyona volt. Az 1990-es évek közepén mi, a DEA-nál a világ leghatalmasabb drogkereskedőjének tartottuk.

Vicente Carrillo-Fuentes: a Juárez-kartell parancsnokhelyettese, később megörökölte a kokainkereskedő szervezet főnöki posztját.

Joaquín „El Chapo” Guzmán: eredetileg a Carrillo-Fuentes kartell tisztje volt, ám idővel „minden idők leghatalmasabb drogbárójává” emelkedett. A Forbes magazin szerint a 86. leggazdagabb ember a földön.

Mullah Omar: a tálibok spirituális vezetője, valamint Afganisztán de facto vezetője 1996 és 2001 között, aki vastagon benne volt az ópiumtermelésben és -kereskedelemben.

Hadzsi Bashir Noorzai: afgán ópiumhadúr és tálib pénzember. A kandahari régió ópiumtermelésének és előállításának jelentős részéért ő tehető felelőssé.

Hadzsi Bagcho Sherzai: afgán ópiumhadúr és tálib pénzember, egykori mudzsahid. A kandahari régió ópiumtermelésének és előállításának jelentős részéért ő tehető felelőssé.

Hadzsi Khan Muhammad: jelentős afgán drogkereskedő és tálib lázadó a kandahari térségben.

Amennyire csak lehetett, igyekeztem minden eseményt és nevet a valóságnak megfelelően ábrázolni. Az elmúlt harminc évben bölcsebb lettem – bár lesz, aki szerint még van mit fejlődnöm –, és tudom, hogy a sok megpróbáltatás elhomályosítja az emlékeket. Túl sok őrültségben vettem részt, és túl sok jó embert láttam eltávozni. Egy nap követem őket. De addig csak annyit mondhatok: a könyv megírása rázós utazás volt, egy nagy buli, ahol azokat ünnepeltem, akiknek köszönhetem mindazt, amit elértem az életben és a DEA-nál.

EDWARD FOLLIS

ELSŐ RÉSZ

Nem szabad figyelmen kívül hagyni a terrorista szervezetek összefonódását a bűnözői kartellekkel, például a drogkereskedelemben, hogy finanszírozzák a tevékenységüket. Ezektől az együttműködésektől a terrorizmus és a bűnözői kartellek csak még veszélyesebbek és hatékonyabbak.

AZ EGYESÜLT AMERIKAI ERŐK „A KÖZÖS MŰKÖDÉSI

KÖRNYEZET” CÍMŰ PARANCSA, 2008. NOVEMBER

„Senki sem szolgálhat két úrnak, mert vagy az egyiket gyűlöli, és a másikat szereti, vagy az egyikhez ragaszkodik, és a másikat megveti: nem szolgálhattok Istennek és mammonnak.”

MÁTÉ 6:24

ELŐSZÓ

Emberrablás Kabulban

MEGBÍZATÁS: TERÜLETI KÉPVISELŐ, GS-15

SZOLGÁLATI HELY: AFGANISZTÁN, KABUL

CÉLPONT: A HADZSI JUMA KHAN NARKOTERRORISTA SZERVEZET

DÁTUM: TITKOSÍTVA

Tudtam, mindannyiuk vére a lelkemen szárad. Ha bármelyik ügynökömmel vagy informátorommal történik valami a bevetések során, vagy akár a hétköznapi, rutinszerű eljárások közben az amerikai követség területén kívül, engem terhel a felelősség.

2006-ban területi képviselő voltam, a DEA GS-15-ös szintű tisztje. Katonai értelemben az ezredes megfelelője a fizetési rangsorban. De itt is azt csináltam, amit mindig: az utcán dolgoztam. Példátlannak számított, hogy egy GS-15 Land Cruiseren furikázzon a háborús övezetben, egy M4 karabéllyal és egy Glock 9 mm-essel felfegyverkezve, miközben fedett műveleteket irányít Afganisztán legellenségesebb, legtörvénytelenebb régiójában. A feletteseim a DEA-nál nem mindig örültek, amikor elolvasták a rengeteg táviratot, e-mailt és „hatost” {2}, amit a csapatom küldött nekik Kabulból.

De esküszöm, én csak így tudom végezni a munkámat. Sose voltam hagyományos, íróasztalos főnök. Lehettem bár Los Angelesben, El Pasóban, Bangkokban, Tel Avivban, Kairóban vagy Kabulban, mindenütt utcai ügynök maradtam.

Ezért neveztek el a Los Anegeles-i kirendeltségen a fiúk Custernek{3}. Pokolba az esélyekkel: bármikor bevetésre készen álltam. Kaptam is egy régi, bekeretezett fényképet Custer tábornokról. Néhány héttel Little Bighorn előtt készült. Tipikus, zsaruk közti fekete humor. A portré az asztalom fölött lógott.

A kabuli nagykövetség hatalmas komplexum – a külső védelmét egy nepáli gurka kontingensre bízták. Ők a biztonsági intézkedések és a terrorelhárítás szakértői. Magát a tábort, amely 880 millió dollárjába került az Egyesült Államoknak, vastag, fellegvárszerű fal veszi körbe. Bagdaddal ellentétben, Kabulban nincs zöld zóna. Odakint, a magas betonfalakon kívül soha nem létezett biztonság. Mindennaposak voltak a lázadók támadásai. Én egy kis lakásban laktam, közvetlenül a nagykövet rezidenciája alatt, és csaknem minden reggel robbanások hangjára ébredtem. Amikor 2006 szeptemberében elkezdődött a ramadán, hatvan napig megállás nélkül bombáztak minket.

Valahányszor kihajtottál a követségről, öngyilkos merénylők céltáblájává váltál, aki VBIED-del voltak felszerelve. A VBIED a járművekre szerelt, házi készítésű robbanószerkezetek angol rövidítése. Én egy metálezüst Land Cruiserrel jártam, hármas szintű páncélzattal, ami nem bírt volna ki egy közvetlen találatot. Ha kereszteződéshez értél, mindig lesned kellett a VBIED-eket. Ami még durvább: elég, ha az utcán özönlő tömegben, a kéregetők között egy kölyök gránátot gurít az alváz alá. Egy miatyánknyi időd se marad, ott a vége.

Napfényes, júniusi reggel volt. Kabul hegyvidéki medencéje máris egy forró, büdös délután ígéretét hordozta. Az asztalomnál ültem, pontosan Custer ellentmondást nem tűrő tekintete alatt, amikor hívást kaptam Mike Marsac csoportvezetőtől, aki mindennapos rejtett akcióink egyikét irányította.

Engedélyt adtam egy bevetésre, amelyben egyik nyomozónkat, Tariqot elküldtük a 007-es fedőnevű informátorunkkal, hogy vásároljon három kiló heroint tizenötezer dollárért. Célpontunk egy kisebb banda volt. Úgy éreztem, ha sikerül beépülnünk közéjük, elvezethetnek a bolygó legnagyobb ópium- és heroinszervezetének a bugyraiba és állítólagos vezetőjükhöz, a titokzatos Hadzsi Juma Khanhoz.

Rutinvásárlásnak indult. Én magam is több száz hasonlót csináltam a pályafutásom során. Most azonban Marsac halálra rémülten zihált a telefonban:

– Ed, eltűntek a picsába!

– Kik?

– Tariq és 007-es! Fogták, és bezsákolták őket!

– Mi a fenéről beszélsz?

– Nem tudom, hogyan, de elrabolták őket a nyílt utcán!

– Mike, hol vannak az embereink?

– Nem tudjuk.

– Fenébe!

A valóság úgy vágott arcon, mint homokvihar a hegyekben: rést ütöttek a biztonsági rendszerünkön. Az utca két végén álcázott járművekben ott várakozott a megfigyelőcsapatunk, a DEA-ügynökök, és a CNPA – az afganisztáni kábítószer-ellenes rendőrség – csapata. De valaki a művelet során elárult minket.

Két személyautó állt meg csikorgó fékekkel – egy öregebb, piros Toyota Corolla és egy szürke Honda Civic. A Corolla mértani pontossággal keresztbe fordult az álcázott autónk előtt, a Honda mögötte. Se előre, se hátra. Ahogy Mike Marsac elmondta, négy pasas – mind afgánok – elkapta Tariqot és a 007-est, behúzták őket a kocsijukba, és simán leléptek. Mindezt kevesebb mint kilencven másodperc alatt. Olyan gyorsan, hogy a megfigyelőink nem értek oda. Tariq és a 007-es eltűntek. A „bepakolás” gyorsaságából egyvalami biztos volt számomra: bárki is rabolta el a kollégáinkat, képzett titkosszolgálati ember volt.

– Kikkel van dolgunk? – kérdezte Marsac.

– Túlságosan tankönyvszerű volt – feleltem. – Ezeket a pasikat a rohadt KGB képezte ki!

Gyorsan hívtam a langleyi fiúkat{4} és a National Directorate of Securityt (NDS), Afganisztán belföldi titkosszolgálatát. Lényegében ugyanannak a hidrának a két fejével beszéltem: bár az NDS az afganisztáni kormány független szerve, az afgán titkosszolgálati apparátust a mi fiaink mozgatták.

– Ide figyeljen! Most vesztettem el két emberemet! – kiabáltam a Motorolámba.

Mindenki tagad mindent. Egy középnyugati akcentussal beszélő alak azt hajtogatja:

– Nincs közünk a dologhoz, vannak ugyan műveleteink, de egyik se kapcsolódik a kábítószerhez.

Mondat közben leteszem. Egyetlen hihető magyarázat maradt: egy csapat rossz útra tért afgán titkosszolgálati tiszt. Az NDS ügynökei, akiket a moszkvai egyetemeken és katonai bázisokon képeztek ki a szovjetek, és most a saját zsebükre dolgoznak. Kábítószerdílereket rabolnak ki. Biztos megfigyelés alatt tartottak engem és az embereimet, és azt hitték, hogy a srácaim – Tariq és a 007-es – igazi heroindílerek. Voltaképp a titkosszolgálati álcáink és technikáink elismerése, hogy teljesen autentikus afgán drogkereskedő-szervezetnek látszottunk.

A banditák pimasz tervet eszeltek ki: elrabolják Tariqot és 007-est, ellopják a narkót és a megvásárlásra szánt pénzt, azután ők maguk adják el a három kiló heroint. Néhány halott drogdíler az afgán sivatagban: ugyan, ki kezdene kérdezősködni?

A CIA nem segített. Egyedül kellett megtalálnunk őket. Magam mellé vettem Brad Tierney különleges ügynököt, kabuli jobbkezemet. Brad Tulsában volt békebíró, mielőtt a DEA-nál kötött ki. Az ötvenhárom éves, magas, sűrű, barna hajú férfi ízig-vérig zsaru volt. Az a típus, akire rábízhattad az életedet.

Sőt, nem is olyan rég pontosan ezt tettem. Tierney velem volt Bangkokban is az alatt a három és fél év alatt, amíg megpróbáltam beépülni a Shan United Armyba, a világ legnagyobb drogterrorista hálózatába. Fura, hogy az Afganisztánban velem szolgáló ügynökök közül olyan sokkal együtt voltam vagy Thaiföldön, vagy El Pasóban, amikor a mexikói kartellek ellen dolgoztam.{5} Mintha a szanaszét szóródott huszárokat, futókat és bástyákat összeszedték volna egy utolsó sakkjátszmára.

Az irodám ajtajából odakiáltottam Bradnek:

– Hozd a cuccod!

Tierney biccentett. Mindkettőnknek ott lapult a pisztolytáskában az egyen Glock 17-es, és ellenőriztük a töltényeket az M4-es karabélyokban. Az M4-es az amerikai hadsereg sztenderd M16-os rohampuskájának a rövidebb változata, amelyet szűkebb, városi terepre terveztek. Na és persze nálam volt a Cold Steel vadászkésem, a hátamra szíjazva. Vállunkra csaptuk az M4-eseket, és kirohantunk a Land Cruiseremhez.

Mielőtt az utcára hajtottunk, felhívtam Mohammad Daud Daud tábornokot, a kábítószer-ellenes ügyekért felelős belügyi államtitkárt. Mohammad kedves barátom lett az elmúlt hat hónap során. Ramadánkor, a legvehemensebb terrortámadások közepette együtt térdeltünk le imádkozni – a hithű muszlim és a keresztény. Mohammad tádzsik volt, veterán mudzsahid, aki hősiesen küzdött a szovjet megszállók ellen. Sőt, ő volt a személyzeti főnöke Ahmad Shah Massoud tábornoknak, a legendás Panjshir-i oroszlánnak, az afgán demokrácia atyjának, akit 2001. szeptember 11. estéjén meggyilkolt az al-Kaida.

Daud időközben köztiszteletben álló, háromcsillagos tábornok lett. Afganisztán azon kevés vezetőinek egyike, akinek a becsületessége megkérdőjelezhetetlen volt.

– Tábornok – mondtam –, két srácom eltűnt. Elrabolták őket.

– Kik azok, Ed? – kérdezte.

Megmondtam.

– De senki se beszél. Az NDS-nél esküdöznek, hogy nem ők voltak.

Daud tábornokkal egyszerre két vonalon telefonálgatva védőhálót állítottunk fel. Ha az embereimet valódi kábítószer-kereskedők rabolták el, elviszik Kabulból és fogva tartják őket, hogy váltságdíjat kérjenek értük. A védőháló az én DEA-ügynökeimből, Daud tábornok CNPA-s embereiből, a National Interdiction Unit (Nemzeti Tilalmi Egység) tagjaiból és egyenruhás afgán rendőrökből állt. Összesen több mint háromszáz szempár ellenőrzött minden lehetséges nyomozati szálat, és minden Kabulból kivezető utat.

Ez a veszélye, ha drogellenes tevékenységbe kezdesz háborús övezetben: semmi se garantálja, hogy nem kerülsz baráti tűzbe. A DEA, a CIA és a különböző afgán rendőri és nemzetbiztonsági szervek között nem létezett egyeztetés, annak érdekében, nehogy az álcázott műveleteink egymást keresztezve kioltsák egymást.

Mohammed kijátszotta az adu ászt: felhívta a nemzetbiztonsági főnökséget, és beszélt Ahmad Nawabi tábornokkal, az NDS egyik kabuli parancsnokhelyettesével. Braddel átrobogtunk az NDS központjába. Mintha álomba csöppentünk volna: elhagytuk Afganisztánt. A kapuk dús lombokat, egy kiskertet és egy szépen karbantartott futballpályát tártak fel előttünk. Zöldellő oázis Kabul kaotikus belvárosában.

Maga az épület a 80-as évek elején épült, sima betontákolmány volt. A KGB itt tartotta a kihallgatásokat. Miközben felrohantam a harmadik emeletre, láthattam a tálibok szörnyű ténykedésének a nyomait. Az egyik lépcsőfordulóban a padlón rózsaszín foltok éktelenkedtek. A „bűnösök” vére, akiket Omar Mollah fogdmegjei megkorbácsoltattak istenkáromlásért, paráznaságért vagy a saria törvény másféle megszegéséért.

Az afgán őrök a fegyverüket ránk szegezve vezettek Nawabi tábornok elé. Bőrszékében várt engem az asztala mögött. Ráérősen dohányzott, a szemöldökét ráncolta. Fekete öltönyt viselt, szürke-kék csíkos nyakkendőt. Ősz szakálla ápolt volt. Nem fecséreltük az időt kézfogásra és egyéb formaságokra.

– Hallgasson ide! – mondtam. – Ne akarja bemesélni, hogy ez véletlen egybeesés volt! Mértani pontossággal történt minden. Tudom, hogy ezek a maga emberei voltak.

Nawabi grimaszt vágott, majd egyetlen szó nélkül magunkra hagyott az irodájában. Nem hallottam, miről beszél a szomszédos helyiségben, de nyilvánvaló volt, hogy a magántelefonján beszél. Amikor visszajött, végre megkaptam tőle a kibaszott választ:

– Úgy tűnik, megtaláltuk az embereit.

– Igen?! Hol az ördögben vannak?!

Nawabi felköhögte a slájmot a torkából. Kibökött nekünk egy címet: az embereimet egy épületben tartották fogva, Kabul keleti szélén. Brad Tierneyvel elrobogtunk. Ekkor a nap már brutálisan melegen tűzött. Kabul utcáin gyalogosok és utcai árusok hemzsegtek. Muszlimok, úton a mecsetbe. Úgy döntöttem, jobbak az esélyeink, ha álcázzuk magunkat. Ez ugyan nem követte a hivatalos előírást, de Afganisztánban szinte semmi sem követte. Elővettem a katonai zsákot, amit eldugva tartottam a Land Cruiserben.

– Hadzsira fel! – mondtam.

Felvettük az álruhánkat. Testünkre fehér, gyapjú sawar kameezt húztunk, az arcunkra fekete sálat tekertünk, és két Massoud sapkát – drapp, berettára hasonlító sapkák, ez volt a Panjshiri Oroszlán kedvenc fejfedője is. Tövig nyomtam a gázpedált a páncélozott Toyotában, mintha adrenalinlöketet kaptam volna. Úgy hömpölyögtek körülöttünk Kabul utcái, mint egy középkori bazár. Csőlátásom volt, nem törődtem a koppanásokkal, ahogy a visszapillantó tükrünk nekiütődött a gyalogosoknak, nem egyet a járdára lökve. Tierneynek is csőlátása volt. Mérges kiáltásokat hallottunk a hátunk mögött.

– Figyelj! – fordultam Bradhez. – Kerüljön bármibe… szó szerint bármibe… Kihozzuk őket onnan a francba!

– Az tuti!

Miközben Kabul mellékutcáin száguldoztunk, néma fogadalmat tettünk egymásnak – nem mint zsaruk, hanem mint férfiak. Nem számítottunk tűzharcra, bár Kabulban nem létezett lehetetlen. Kihajtottam a kacskaringós autópályára, ami a város keleti szélére vezet. Felnéztem az előttünk tornyosuló magas hegyekre. Az ott nyüzsgő afgán nők és fiúk naponta több ezer métert tettek meg a nehéz terepen, csak hogy megszerezzék a vizüket.

Leálltunk az út szélén. Ellenőriztem a címet. Egy régi, fehér-szürke beton irodaépület volt, ugyancsak a szovjet korból: jellegtelen doboz, amin az évtizede dúló polgárháború hagyott ragyákat. Semmilyen külső fenyegetést nem láttunk a bejáratnál vagy az épület körül, ezért az M4-eseket a kocsiban hagytuk. Braddel kiszálltunk, és előhúztuk a Glockokat a bőrtokból.

Felszaladtunk a bűzös lépcsőkön, és mire a negyedikre értünk, puffanásokat, kiabálást és nyögéseket hallottunk, és éreztem, hogy a torkomban kalapál a szívem. Berontottunk egy ajtón, és rögtön láttam, hogy Tariqot és 007-est brutálisan megverték. Egy vérfoltos kanapén hevertek. Valahol a félájult és a félholt állapot közt lebegtek.

Azonnal szembefordultunk a négy emberrablóval. Európai módon öltöztek, nem mint a hadzsik. Élénk színű pólóing, khakinadrág és alkalmi cipő volt rajtuk.

Első pillantásra táliboknak hihettek minket, de letéptük magunkról a fekete-drapp sálakat, és DEA-ügynökökként azonosítottuk magunkat.

Az egység parancsnoka, egy kis termetű pastu jól, bár erős akcentussal beszélt angolul. A verőlegénye vérfoltos, világos vászoninget viselt. Az egyik szeme megsérült. Durva gézszövet takarta a sebet. Ő is pastunak tűnt. Körülbelül százkilencven magas, száz kiló. Órákkal később megtudtuk, hogy hivatásos bokszoló volt, oroszok által edzett nehézsúlyú, aki a bokszolói tudását kreatívan kamatoztatta. Hozzáértően, módszeresen verte Tariqot és a 007-est. Törött bordák, bezúzott szemek, betört orrok, kitört fogak.

Az emberrablók farkasszemet néztek velünk. De fegyver nem volt náluk, így hát Braddel eltettük a Glockokat. Őrült átkozódás és kiabálás kezdődött.

– Ki a faszok vagytok?!

– Kábítószeres ügyben nyomozunk – mondta végül a parancsnokuk higgadtan.

A kanapéra néztem. Tariq magához tért, de alig bírt felülni. Az informátorunk, a 007-es úgy nézett ki, mint aki máris meghalt.

– Hol a heroin? Hol a három kiló?! – kiabálta Brad.

– Benyújtottuk bizonyítékként.

– Bizonyíték… mi a faszról beszél?!

– És hol a pénz? – kérdeztem.

A félszemű bokszoló egyszerűen vállat vont.

– Volt tizenötezer dollár a három kiló heroinért!

A szobára csend telepedett. Kezdett pattanásig feszülni a helyzet – bármelyik pillanatban elszakadhatott a cérna valamelyikünknél. Lenéztem Tariqra és a 007-esre. Mindketten erősen véreztek, a szemük fennakadt, kezdték feladni…

Tojtam az eltűnt pénzre és heroinra. Az egyetlen prioritás az volt, hogy visszavigyem a fiúkat a nagykövetség területére, ahol elláthatják őket. Braddel a vállunkra vettük őket, mint a tűzoltók, félretoltuk az emberrablókat, és lesiettünk a földszintre.

Kirúgtam az ajtót, és visszatértünk a vakító napfénybe. Bámészkodók gyűltek a Land Curiser körül. Dühös afgán férfiak, fiatalok és középkorúak tülekedtek körülöttünk, mint egy nagy, emberi medúza. Miután a sáljainkat levettük, láthatták a napbarnított amerikai arcunkat. Csalóknak, betolakodóknak, pogányoknak bélyegeztek minket.

Utat törtünk a kocsi felé. Egyre hangosabb lett a kiabálás, átkozódás. Forró leheletet éreztem a nyakamon.

A tömeg kettévált. Sikerült beverekednünk magunkat a Land Cruiserbe. Tariq és a 007-es összeroskadtak a hátsó ülésen.

– Húsz perc – mondta Brad, miközben már az autópályán siettem Kabul felé.

– Az tuti – feleltem –, hogy az a…

Tierneynek igaza volt. Ha húsz percet késünk, a srácainknak annyi. A bokszoló agyonveri őket.

ELSŐ FEJEZET

A NÉGYES CSOPORT

Az első munkanapomon nagyon féltem.

Természetesen nem a munka miatt.

Attól féltem, hogy esetleg elkések. Ma már nevetségesnek tűnik, hiszen Los Angeles hamarosan a második otthonommá vált, de frissen kinevezett DEA-ügynökként még idegen, ijesztő vidéknek tűnt. Először hajtottam végig a Los Angeles-i autópályákon. A nénikém lakása körülbelül fél órára volt a DEA-irodától, és nem tudtam, mekkora forgalomra kell számítanom.

Alig aludtam. Hajnali négykor keltem, letusoltam, felvettem a sötétkék öltönyömet, és vártam, hogy pirkadjon. Behajtottam LA központjába, és pontosan reggel hatkor már az irodában voltam. A DEA központja akkoriban az üzleti negyed közepén működött, a Los Angeles-i World Trade Centerben, egy alacsony irodaépületben a South Figueroa Street 350-ben. Körülbelül százan dolgoztunk ott.

Végighajtottam a South Figueroán, leparkoltam és felmentem. Rajtam kívül csak Lekita Hill tartózkodott az épületben, a DEA egyik titkárnője, aki később az egyik legközelebbi barátom lett. Ő volt lelki támaszom, amikor egyre nehezebb, összetettebb és politikailag kényes nyomozásokat folytattam.

A Los Angeles-i kirendeltségen belül a Négyes Csoportba kerültem – a Heroin Ügyosztályhoz, ahol első kézből tanulhattam meg a titkos kábítószer-műveletek csínját-bínját. A csapat tele volt azokkal a pótolhatatlan, idősebb rendőrökkel, veteránokkal, akik átírták a beépített akciók szabálykönyvét.

Amikor én színre léptem, a Négyes Csoport épp szörnyű traumán esett át. Az eset megjelent az országos sajtóban is, és még mindig szinte naponta írtak róla valamit, amikor én munkába álltam. Három kiváló emberük keveredett halálos kimenetelű tűzharcba egy titkos művelet során Pasadenában. Az egyetlen, aki megmaradt, hogy beszéljen róla, José Martinez DEA különleges ügynök volt; a másik két beépített ügynököt, Paul Seemát és George Montoyát agyonlőtte egy gengszter 45-ös félautomata pisztollyal.

José, aki a sofőr volt a titkos akció során, személyesen Reagan elnöktől vehette át a hősiességért járó kitüntetést, a Medal of Valort.

Nem sokkal azelőtt, hogy munkába álltam a Négyes Csoportban, a Los Angeles Times egy címlapsztoriban világított rá, mennyire veszélyes is az a világ, amelybe épp most csöppentem. Emlékszem, a nénikém asztalánál olvastam a cikket.

ÉLET ÉS HALÁL ÁRNYÉKVILÁGA:

A TÖBBNYIRE TITOKBAN DOLGOZÓ DEA-ÜGYNÖKÖK ÁLLANDÓ VESZÉLYBEN ÉLNEK,

ÉS IGEN SOKSZOR UGYANILYEN TITOKBAN HALNAK IS MEG

A cikk nagy részletességgel írta le Seema és Montoya ügynökök brutális meggyilkolását. Elmagyarázta, hogy a beépített ügynök lehet bármilyen fifikás, ösztönös és jól képzett, szinte mindig a drogdílerek vannak előnyben, ők ugyanis „abszolút kapzsisággal” vannak felfegyverezve, és készek szemrebbenés nélkül megölni a többi dílert, vagy a „szövetségi ügynököket, akik túlságosan is meggyőzően játsszák a szerepüket” a beépített munka során.

„A televízió idealizál minket. Úgy állítja be, hogy csupa móka és kacagás az egész, rabló-pandúrosdi – nyilatkozta Rogelio Guevara, a DEA Los Angeles-i ügynöke, mindkét áldozat barátja. – A DEA munkája azonban nagyon is valódi, nagyon veszélyes munka, és az is marad.”

„Az összes szövetségi ügynökség közül a mi embereinket éri a legtöbb támadás, és a támadások száma nemhogy csökkenne, de növekszik.

Ez nem hencegés, hanem a szomorú valóság…”

Ijesztő volt belépni a Négyes Csoport összetartó családjába. Azonnal éreztem: ez egy traumatizált, sérült család. Nem ismertem személyesen George Montoyát és Paul Seemát – bár amilyen a sors, évekkel később, amikor Thaiföldön szolgáltam, rendszeresen beszéltem olyanokkal, akik ismerték Pault fiatalkorából. A DEA előtt ugyanis a CIA-nál dolgozott. A thaiföldiek igen nagy tisztelettel beszéltek a meggyilkolt ügynökről.

Amikor munkába álltam, még homályosak voltak előttem a trauma okai. Annyit tudtam, hogy két beépített ügynököt meggyilkoltak egy heroinüzlet közben. A túlélő ügynök, bár súlyosan megsérült, mindössze néhány hónappal a lövöldözés után ismét munkába állt, és csupán néhány méterre ült tőlem.

José Martinez lett a társam, de nem csak az: elválaszthatatlan barátom és felbecsülhetetlen mentorom, akitől nagyon sokat tanultam az életről.

José akkoriban elsőrangú beépített ügynök volt, a legjobb, aki a Négyes Csoportban dolgozott. Csak százhatvanöt centi magas volt, de erős, mint a bika, sose hátrált meg senki elől. Kiállt a kollégáiért. Mexikói-amerikai, de az arca meglehetősen világos, a haja ébenfekete. Úgy vélem, inkább a konkvisztádorok DNS-ei dominálnak a génjeiben, nem pedig az aztékoké, ahogy az oly sok mexikóinál látható. José folyékonyan beszél angolul, de kasztíliai spanyolul is, ami a mexikói dialektus egyik változata. Ösztönösen dolgozott az utcán – ez az, amit soha nem tanulhatsz meg az egyetemi előadásokon és gyakorlatokon.

José a szárnya alá vett; én lettem a beosztott partnere. Első Los Angeles-i karácsonyomat Joséval és családjával ünnepeltem. Hosszú éjszakákat töltöttünk megfigyeléssel, fedett munkával, beszélgettünk a pasadenai lövöldözésről.

A lábán lévő lövésnyomok rózsaszínek és cseresznyepirosak voltak. A trauma is épp ilyen friss volt még a lelkében. Beszélnie kellett valakinek róla, tisztáznia kellett magában a dolgokat, megérteni, hogy mi történt a két jó barátjával. Persze, sose találsz igazi megnyugvást, ha elveszted a társaidat, és kis híján te magad is meghalsz.

José a Négyes Csoportban mindenkinél jobban sürgette, hogy beletanuljak a beépített ügynök szerepébe. Azonnal felmért: tudta, hogy ez a beépített munka illik legjobban a személyiségemhez. Félelmetes, veleszületett tehetsége volt hozzá, és bennem is azonnal felismerte ugyanezeket a készségeket.

Rogelio Guevara, a Négyes Csoport főnöke volt a közvetlen felettesem. Nagyon közel álltak egymáshoz Seema és Montoya különleges ügynökökkel.

A Mexikóban született Rogelio eseménydús életet élt, mielőtt csatlakozott a DEA-hoz. Hentes volt, aztán büntetőjogból szerzett diplomát. Végül élő legendává vált a mexikói heroinellenes ügynökök között. Egy másik, csaknem halálos kimenetelű műveletben a mexikói Montereyben Rogeliót kis híján megölték. Ráment az egyik szeme.

A banditák rajtaütöttek, és golyót röpítettek a koponyájába, de csodával határos módon túlélte. A társával egy hegygerincre értek, ahol több mint harminc banditával találták szembe magukat. Némelyik lóháton volt. Nagyszabású, álcázott marihuánavásárlásnak indult az akció, de mint kiderült, csapda volt. Rogelio társát megölték. Egy lovon ülő bandita arcon lőtte Rogeliót. A lövedék a szeme alatt hatolt be, és a halántékán távozott. A mai napig nagy, sötét forradás látszik az arcán.

Akárcsak José Martinez, Rogelio sem ismer félelmet. Erős testalkatú, azték vonásokkal, körülbelül száznyolcvanöt centi magas. A hosszú seb és sérült szeme különösen markáns megjelenést kölcsönöz neki. Amikor a Négyes Csoporthoz kerültem, még mindig ide-oda ingázott LA-i vezetői kötelességei és a mexikói beépített munkák között.

Rogelio csodás fickó volt. Nemegyszer vett részt velem főnökként álcázott bevetéseken – ami ellenkezett a DEA szabályzatával, különösen, ha azt vesszük, hogy az egyik szemére gyakorlatilag vak volt. Ez olyasmi, amit alaposan megfigyeltem és magam is alkalmaztam később, amikor főnök, felettes lett belőlem, sőt még magasabb DEA-pozíciókban is. Rogeliónak a rang nem jelentett semmit. Tudta, hogy az igazi rendőri munkát az utcán végzik.

Miután a virginiai Quanticóban elvégeztem a szövetségi akadémiát, több pálya közül is választhattam. A titkosszolgálatnál elutasították a jelentkezésemet, viszont állást ajánlottak az NCIS-nél, az FBI-nál és a DEA-nál. Még katonai rendőr voltam Hawaiion, amikor felvettek a CIA-hoz. A gyötrelmes pszichológiai teszten is átestem Langleyben. Egy napig mérlegeltem a lehetőségeket. Nem kértem ki senki véleményét. Én akartam meghozni a döntést. Visszamondtam az FBI-t és az NCIS-t, majd a CIA-t is.

– Köszönöm – mondtam nekik –, de a szívem a DEA-hoz húz.

Őszintén mondom, már azóta kábítószeres akartam lenni – a DEA-nak dolgozni –, hogy tizenkilenc évesen hallottam a Smuggler’s Blues című dalt Glenn Freytől. Valósággal szíven ütött néhány sor az autó parányi hangszóróin keresztül:

Kolumbiában, Peruban elér a kormányig,

Kérdezz bárkit a DEA-nál,

Azt mondja: „Nem tehetünk semmit.”

Öreg Chevrolet-mban ültem, és a dal megpendített bennem egy húrt – alighanem felzaklatott –, és nem bírtam kiverni a fejemből. Hetekig nem hagyott nyugodni. Egyfolytában erről beszéltem a barátaimnak. Afféle megvilágosodás volt. Azt mondtam magamnak: Basszák meg! Én leszek az a DEA-s ügynök. Próbálja valaki nekem azt mondani, hogy nem tehetünk semmit!

Körülbelül ugyanebben az időben botlottam bele Peter Mass Serpico című könyvébe, ami teljesen elvarázsolt. Ma, többévnyi rendőri szolgálat után már tudom, hogy számos olyan jellemhibával rendelkezem, amivel Serpico. De akkoriban, nagyon fiatalon, az ő keresztes lovaghoz méltó, magányos farkas stílusában úgy éreztem, megtaláltam a példaképemet. Miután elolvastam a Serpicót, mindenáron beépített kábszeres zsaru akartam lenni. Aztán kijött a film Al Pacinóval: legalább hatszor megnéztem.

Utólag látom, hogy idealista voltam, sőt talán naiv, de tényleg azt hittem, megváltoztathatom a világot. Megtaláltam a továbbtanulási célomat. Minden erőmmel arra koncentráltam, hogy kábítószer-ellenes rendőr lehessek. Minden lépésemet, döntésemet az a cél vezette, hogy DEA különleges ügynök váljon belőlem, aki az alvilágba beépülve kapja el a drogkereskedőket.

Számomra nem is lehetett volna jobb terep a rendőri pályafutásomhoz, mint a Kábítószer-ellenes Hivatal. A DEA gyökerei az 1914-ben elfogadott törvényekig nyúlnak vissza. Magát az ügynökséget az amerikai pénzügyminisztérium alkoholtilalmi osztálya alatt hozták létre 1930. június 14-én. Sokan nem tudják, de évekig a Federal Bureau of Narcotics (FBN,  Kábítószerügyi Szövetségi Iroda) volt az egyetlen olyan rendőri intézmény, amely szembeszállt a maffiával. J. Edgar Hoover közismerten tagadta, hogy létezne a szervezett bűnözői családok nemzeti szindikátusa, mígnem az 1957-es Apalachin találkozó{6} nyilvános botránya arra kényszerítette Hoovert, hogy beismerje: valóban létezik országos méretű szervezett bűnözői szerveződés. Ám Hoover még ekkor is makacsul elutasította a „maffia” szó használatát, ehelyett a gengsztereket egyszerűen a La Cosa Nostra (LCN) tagjainak nevezte.

Bár széles körben elterjedt mítosz, hogy a maffiafőnökök morális okokból nem támogatják a drogkereskedelmet – ezt a vélekedést olyan filmek is táplálják, mint például A keresztapa –, a bűnöző nagykutyák már Arnold „Az Agy” Rothsteinig és Charles „Mázlis” Lucianóig visszamenően kereskedtek kábítószerekkel az 1920-as, 30-as években. Luciano egy híres mondásában úgy nevezte a heroint: „egymillió dollár egy bőröndben”.

Régi igazság: ahol van drog, ott van szervezett bűnözés. Az FBN jellegéből adódóan is mindig élen járt a rajtaütésekben, lefoglalásokban és letartóztatásokban. Az 1960-as 70-es években a gyilkos hóban volt a nagy pénz. A hernyóban. A heroinban. A hírhedt Francia Kapcsolat ügyeit – ők a korzikai csempészek és a szicíliai gyártók voltak – mind a DEA elődje kezelte. Az akciócsoportokban a Federal Bureau of Narcotics mellett a New York Állami Rendőrség zsarui és a New York-i Rendőrség nyomozói is részt vettek.

Az 1973-ban Nixon elnök által létrehozott DEA magába olvasztotta a Kincstári Kábítószerügyi Irodát és az Igazságügyi Minisztérium Narkotikum és Veszélyes Kábítószerügyi Irodáját. Azelőtt, hogy én munkába álltam, a DEA központja Washingtonban volt, a 1405 I Street NW címen. Miután az ügynökség a tiltott drogok országba áramlása miatt egyre nagyobb lett, a központot kibővítették és áthelyezték Virginiába, az arlingtoni Pentagon Citybe. A DEA azért jött létre, hogy a „drogellenes háború” éllovasává váljon. Ám az utcán töltött éveim alatt szembesültem vele, hogy a „drogellenes háború” igencsak félrevezető elnevezés. Ez az egyetlen olyan „háború” – ha ragaszkodunk ehhez a katonai kifejezéshez –, ami különálló drogkereskedők ellen vívott csatákból áll. Számomra a „drogellenes háború” eszméje mindig is irreális volt. Lehetsz akármilyen jó szövetségi ügynök, lehetnek akármilyen nagy ügyeid, képtelenség annyi narkóst elkapni, hogy bármi is megváltozzon.

Már korábban, közvetlenül az akadémia elvégzése után felismertem, hogy kizárólag úgy érhetsz el változást, ha a lefejezés taktikáját követed. A fejeseket kell elkapni. Úgy próbálod megtépázni a szervezeteket, hogy nem alulról próbálsz feljutni a szervezet élére, hanem azonnal a főnökséget veszed célba. Ha nyerni akarsz, magukat a főnököket kell lekapcsolnod.

A Négyes Csoportban töltött első napjaimban, alig két héttel munkába állásom után, első kézből tanulhattam meg a beépített tevékenység minden csínját-bínját. Az akciócsoportunkba tartozott José és Rogelio DEA-ügynök, valamint egy különleges ügynökcsoport az ATF-től.

Az egyikük egy keménykötésű észak-karolinai volt, akit mindenki Billy-Boynak hívott: William Queen különleges ügynök az ATF-től. Billy akkoriban vált képzett beépített ügynökké. Törvényen kívüli motoros bandákkal dolgozott délnyugaton. Egy évtizeddel később a New York Times bestsellerében, az Under and Alone{7} (Beépülve, egyedül) című könyvben számolt be a Mongolok nevű motoros bandában tett alvilági utazásáról.

Már az első beépített heroinügyletnél beleszerettem a dologba. Egy hotelbe mentünk, hogy vásároljunk fél kiló heroint. A dílerek mexikói nagykereskedők voltak – középszintű terjesztők, akik a déli határ mentén működő Riveras nevű kartellel álltak kapcsolatban. „Feketekátrány” heroint árultak, a neve chiva. Állítólag ők árulták az egyik legjobb minőségű chivát Kaliforniában. Ekkorra már megtanultam a „szakzsargont”. A súlyra úgy kellett utalnunk, hogy „nyolcas golyó”, vagy „mexikói uncia”. (A mexikóiak a világ nagy részéhez hasonlóan a metrikus rendszert használják. Egy kilogramm 2,2 font; egy kilogramm 35,7 uncia. Egy sztenderd uncia a tízes számrendszerben 28,4 gramm. Az egyszerűség kedvéért lefelé kerekítve egy mexikói uncia 25 gramm.)

Egyedül jelentem meg a helyszínen, de jó nagy erősítés állt mögöttem: a DEA-partnerem, José, és néhány ATF-es srác is. Ott volt Billy Queen, akárcsak Mike Dawkins – mindkettő tapasztalt, nem olyan zöldfülű, mint én. Billy nem volt magas, mégis félelmetes volt a megjelenése. Közismerten jól bánt bármilyen lőfegyverrel. Dawkins impozánsabb fizikummal bírt. A maga több mint kétméteres magasságával olyan ügynök volt, akivel senki nem akar ujjat húzni.

A művelet teljesen úgy indult, ahogy a nagykönyvben meg van írva: az informátorunk, Miguel Green Eyes kezeskedett értem a dílerek előtt. Miguel már bent várt a Holiday Innben. A sötétkék öltönyömet viseltem. Mielőtt bementem, Billy Queen folyton azt súgta a fülembe:

– Csak lazán, Eddie! Csak maradj laza!

A hotelszoba a földszinten volt, nyitott ablakai az utcára néztek. A függönyöket behúzták. Amikor kopogtam, a rosszfiú nem akart ajtót nyitni. Aztán émelyítő szag ütötte meg az orromat. A szoba bűzlött, mint a szar.

Végül lassan kinyílt az ajtó. Hunyorogtam, és visszatántorodtam a bűztől. A pénzt villantásra készen tartottam, hogy megmutathassam, jó szándékkal jövök, de ez is azon üzletek egyike volt, ahol a rosszfiúk az első perctől nyugtalanok és gyanakvóak voltak. Idegesen rángatózó testbeszédükből semmit nem tudtam kiolvasni.

Gyakran kerülhetsz patthelyzetbe, ahol elég, ha valamelyik fél be van lőve, pszichotikus vagy paranoiás, könnyen elsül a ravasz.

– Hol a cucc? – kérdeztem.

– Nem tudom, primo{8}. Hol a lóvé?

– A pénz miatt ne aggódj. Hol a kibaszott chiva?

– Nem tudom. Hol a lóvé?

– Nem tudom. Hol a chiva?

Ez így megy vagy egy tucatszor oda-vissza. Ha valaki meghátrál és megteszi az első lépést, folytatódhat az ügylet.

Egy zsaru se szereti előre megmutatni a pénzt, mert ha csalókkal van dolgod, amint előveszed a pénzt, elbánnak veled: fegyvert rántanak, elveszik a pénzt, és lelépnek.

Ami Paul Seema, George Montoya és José esetében történt Pasadénában, nem tekinthető egy hétköznapi, félrecsúszott drogvásárlásnak. A bűnözők nem ölnek olyan gyakran, mint ahogy lopnak. Inkább rád szegezik a fegyvert, fogják a pénzt, és elmenekülnek.

Ott álltam a sötétkék öltönyömben, és igyekeztem nem túl mély levegőt venni a szarszagú hotelszobában. Ugyanazt a nótát fújtuk. Végül a zsebembe nyúltam, és megmutattam a pénzt, de a bűnözők még mindig nem adták elő az árut.

Aztán egy lélegzetvételnyi idő alatt elszabadult a pokol.

Az erősítésem – Mike Dawkins, Billy Queen, Doug „Fürgenyúl” DaCosta és José Martinez – az ablakhoz rohant. Dawkins puskatussal betörte az üveget.

Mind visszahőköltünk az ütés hangjától. Mintha félálomban lennék. Odanéztem, és láttam, hogy Billy Queen a lehető leghiggadtabban fogja a saját puskáját, és kitöri a megmaradt üvegcserepeket, aztán elhúzza a függönyt, és belép a nyitott ablakon a szobába. Mögötte jött Dawkins, DaCosta, Martinez – az egész háttércsapat kiabálva megrohanta a hotelszobát. Még sose láttam ilyet.

Szó, ami szó, valami tényleg nem stimmelt, és a fiúk azonnal kiszúrták, miután megmutattam a pénzt. A kiló feketekátrány másutt volt. A dílerek csalódást okoztak, nem akarták előadni a hernyót.

A sok kiabálás és a DEA és ATF ablaktörő ügynökei rohangálása közepette megmotoztuk a bűnözőket. Néhány perc múlva találtunk egy bakersfieldi címet. Beugrottam piros, 1989-es Corvette-embe – a kocsit drogkereskedőktől vettük el egy rajtaütés során –, és kiszáguldottam Bakersfieldbe.

Egyenesen egy Kalifornia állami békebíróhoz siettem, és házkutatási engedélyt kértem. Amikor bementünk a bakersfieldi címre: bingo! Több mint negyven fegyvert találtunk. Ezek a fickók nemcsak drogosok voltak, hanem még illegális fegyverkereskedők is. Végül José és a Négyes Csoport többi tagja a kitartó kihallgatások eredményeképp megtudtak még egy címet, ahol megtalálták a feketekátrányt.

Végül is nagy fogást csináltunk. Bekerült az LA-i lapokba is. Az első komolyabb álcázott bevetésem nem zajlott zökkenőmentesen, de végül sikerült elkapni őket, és egyikünk se sérült meg. A pasadenai tragédia friss emlékével a hátunk mögött az ügy igazi sikertörténetnek számított.

Az első fedett bevetésem őrület volt. Még a tengerészgyalogságnál szerzett tapasztalataim se készíthettek fel arra az adrenalinlöketre, a betörő üvegre, a hirtelen felerősödő hangokra és színekre – mintha egy másik valóságban járnék.

Nem bírtam betelni vele. Az első pillanattól kezdve reménytelenül az álcázott munka függőjévé váltam.

A beépített munka jórészt ösztönös, ahogy azt José Martinez mindig is mondta nekem. Az ehhez szükséges képességek vagy veled születtek, vagy nem.

A beépített munka egy nagy csábítás. Megnyered a bizalmukat – de sose viszonzod. Soha nem viszonzol. Az egész csak álca. Olyan vagy, mint egy hologram.

Idővel kiismertem a drogdíler vágyait, részben vagy egészben kielégítettem őket, és rövidesen birtokomba vettem őt. Emberi gyarlóság – egyetemes és örök.

Mindenkinek megvan a gyengéje. Én magam se tudom, hogyan, talán a sors is közbeszólt, de mindig sikerült valami gyengeséget, hibát, gyarlóságot találni a rosszfiúkban, amibe belekapaszkodhattam. Mondhatjuk úgy, volt érzékem a sebezhetőséghez. Ha eljött az ideje, fordítottam a kockán. Én lettem a zsaroló. A drogos kezdett függeni éntőlem.

Pontosan mi az a beépített munka? Rendőri szempontból a beépülés a terhelő vallomások kicsalásának sötét művészete. Személyes és pszichológiai szempontból: elnyerni valaki bizalmát – azután manipulálni ezt a bizalmat. Egyszerűen fogalmazva: sakkjátszma a rosszfiúval. Rávenni, hogy úgy lépjen, ahogy te szeretnéd – anélkül, hogy ő tudna erről.

Ahogy haladtam esetről esetre, soha nem nyúltam illegális droghoz, csak a tranzakciók során. Soha életemben nem „repültem”. A Négyes Csoportnál végrehajtott első álcázott bevetésem során – amikor Mike Dawkins és Billy Queen betörték az ablakot – maga az álcázott bevetés lett a kábítószerem.

Tudom, ez kicsit furán hangozhat, de semmi sem olyan kielégítő, mint ha manipulálni tudod valakinek a tetteit, a gondolatait. Hogy a viselkedésével a te malmodra hajtsa a vizet.

Nincs ennél erősebb adrenalinlöket, semmi sem ennyire mámorító…

Beépített ügynökként ez lett a mantrám:

Csak juttassatok be a szobába!

Ha egyszer bejutottam, minden rajtam múlott. Mindig ennyit kértem az informátoraimtól, a főnökeimtől, az ügynökeimtől, a bűnözőktől: „Csak juttassatok be a szobába!”

A DEA-nál két fő csoportra oszlanak az ügynökök: utcaiak és hírszerzők. A hírszerzés is megy. Egyik legközelebbi barátom és partnerem a thaiföldi évek alatt, Mike Bansmer „Eddie tanár úr”-nak szólít. Biztos azért, mert a legtöbb zsaruval ellentétben én szeretek olvasni, írni, és sokat kutatok.

De nyilvánvaló volt számomra – ahogy mindenki másnak is a Négyes Csoportnál –, hogy én nem hírszerzőnek születtem. Nekem az utcán volt a helyem.

John Whelan különleges ügynök ugyanakkor nagyszerű hírszerző volt. Együtt kezdtünk a DEA-ban. Ő körülbelül két hónappal előbb került oda, közvetlenül a pasadenai lövöldözés után. Whelant a Négyes Csoportban Higginsnek becézték, mert pont úgy nézett ki, mint Higgins a Magnumban. Úgy is beszélt, mint ő. Könnyen és gyorsan ömlöttek belőle a szavak, választékosan és nyomdakészen. Egy zsarutól se hallottam ilyet.

Whelan is tengerészgyalogos volt, akárcsak én, de ő hírszerző tisztként szolgált a seregben, és a mindennapos beszélgetésekben olyan tengerészeti kifejezésekkel dobálózott, mint például „azimut”. A mogorvább Négyes Csoport-tagok úgy néztek Whelanra, mintha az lenyelt volna egy szótárt.

Engem hamar elkönyveltek a Négyes Csoporton belül végrehajtónak, míg Johnny erőssége a hírszerzés volt. De ha engem kérdeznek, szerintem mindkettő egyformán fontos.

Az egyik legfurcsább beépített munka, amiben részt vettem, a „Jó Doktor” esete volt. Az ügyet John Whelan egyik informátora hozta, egy kínai–amerikai pofa, Peter Chin. Peter Chin már régóta súgott egy másik ügynöknek. A drogvilág nagyon belterjes. A résztvevők csaknem mindig ismerik egymást. Az informátorok pedig majdnem olyanok, mint az ágyasok. Gyakran adogatják őket egymásnak az ügynökök, esetről esetre.

Peter Chin hozta tető alá az egész ügyletet. Vicces, de ugyanúgy St. Louisban született és nevelkedett, mint én. John Whelan szervezte meg a műveletet, ám ezúttal Billy Queen volt a partnerem az álcázott bevetésen. Az volt a feladatunk, hogy magunkat álcázva védelmezzük a pénzt és az informátort. Billy minden ATF-ben szerzett tapasztalatát bevetette. Én még pelyhes állú voltam az álcázott rendőri munka világában, próbáltam lépést tartani, Billybe kapaszkodtam.

Egy Dragan nevű zavaros alakkal kellett üzletet kötnünk, egy hernyó-nagykereskedővel, aki a semmiből jelent meg, és máris hírnevet szerzett magának Dél-Kaliforniában. Vietnami veterán volt, a fiatal Rutger Hauerre hasonlított. Körülbelül száznyolcvanöt centi magas, rövidre nyírt, szőke haj és kobaltkék szem. Draganról azt az információt kaptuk, hogy Délkelet-Ázsia már-már beteges megszállottja. Az ételnek, a kultúrának, a nyelvnek, a nőknek – mindennek.

– A pasi felesége egy thai hercegnő – magyarázta Billy.

– Komoly?

– Igen, képzeld csak el! Egy hernyódíler benősül a nemesi családba. A hercegnőn keresztül szerezte az ottani kapcsolatait.

Azután Billy olyasmit mondott, amin hangosan felröhögtem. A mi thai-imádó heroindílerünk ledoktorált.

– Minek a doktora?

– Dögöljek meg, ha tudom. Valamilyen diploma. csak azt tudom, hogy errefelé mindenki professzornak hívja. A Jó Dragan Doktor.

Némelyik kábítószerárus szigorúan csak készpénzért hajlandó üzletelni. Dr. Dragan más volt: Ő a drogot elsősorban fegyverekre cserélte.

– Amerikai nehézfegyverzetet akar vinni Khun Sának – magyarázta Billy.

– Khun kinek? Az ki?

Annyira kezdő voltam – négy hónapja álltam munkába –, hogy fogalmam sem volt róla, ki az a Khun Sa. Billy Queen elmosolyodott, leültetett, és türelmesen elmagyarázta nekem a küszöbönálló üzlet geopolitikai hátterét.

A Figueroa Streeten, jóval azután, hogy mindenki hazament, elolvastam mindent, amit csak tudtam az Aranyháromszögben{9} végzett műveletekről. A Shan United Armyt, a történelem legnagyobb drog-gerillahadseregét egy érinthetetlennek tartott tábornok vezette, akit úgy ismertek, az Ópium Hadúr.

1934-ben született kínai apától és burmai anyától. A mandarin Chi Fu nevet kapta, de később mindenki a Khun Sa néven ismerte, aminek a jelentése „A Gazdagság Hercege”, bár az amerikai hatóságok berkein belül a neve átváltozott: „A Halál Hercegé”-re.

Khun Sa, aki közismerten láncdohányosként szívta az amerikai cigarettákat, és örömmel fogadott újságírókat erdei erődítményében, nem tekintette drogbárónak magát. Sokkal inkább gerillavezérnek a shan szeparatista mozgalomban. A shan egy különálló etnikai csoport, körülbelül hatmillióan vannak, és főleg Burma Shan tartományában élnek – de találhatók közülük Kína, Laosz és Thaiföld határ menti területein is. Szép lassan hatalmas drogbirodalmat épített, amely ópiumot cserél fegyverekre, amikkel ellenőrzése alá hajtotta a félreeső, szegénység sújtotta Shan régiót.

Akkoriban, hatalma csúcsán a becslések szerint Khun Sa az Aranyháromszög heroinkereskedelmének 70%-át tartotta a kezében. Ebből több tízezres, jól felfegyverzett sereget, és nagy kapacitású heroin-laboratóriumokat tarthatott fent. Információink szerint a New York-i utcákon kapható heroinban az Aranyháromszögből származó anyag részesedése 5%-ról 80%-ra emelkedett, csaknem kizárólag Khun Sa csempészésének köszönhetően. Áruja, ami az Egyesült Államokba érkező heroinmennyiség 45%-át teszi ki, a vizsgálatok során 90%-os tisztaságúnak bizonyult. Az amerikai kormány kétmillió dolláros vérdíjat tűzött ki a fejére.

Persze, már a civilizáció hajnala óta voltak népfelkelések, de Khun Sáé a kétes dicsőség, hogy ő olyan felkelői hadsereget vezet, amely teljes mértékben ópiumtermelésből és -eladásból tartja fent magát. A szicíliai maffia, a korzikaiak és más szervezett bűnözői csoportok is használták a drogokat, hogy előrébb mozdítsák a különböző illegális vállalkozásaikat, de a Shan United Army volt az első olyan szervezet, amely a teljes pénzügyi szerkezetét – az egyszerű logisztikai feladatoktól a hadászati fegyverek vásárlásáig – a drogkereskedelemre alapozta.

Három óra után abba kellett hagynom a hírszerzői jelentések olvasását. Úgy éreztem, az íriszemet kiégette valami szubtrópusi ragyogás. Itt már nem középszintű utcai dílerekkel van dolgunk, de még csak nem is nemzetközi nagykereskedőkkel.

Abban az időben az Ópium Hadúr volt a világ leghatalmasabb illegális drogkereskedője. Isten hozott a nagy ügyek világában, Eddie!

Amit Dr. Dragan várt tőlünk, teljesen példa nélkül állt; a DEA és az ATF különleges együttműködését igényelte, és egy csomó hivatalos engedélyre volt szükség, egészen fel, a Védelmi Minisztériumig.

Megdöbbentett, amikor Billy Queen elmagyarázta a logisztikát.

– Mit vártál, Eddie? Azt hitted, van egy raktárunk LA belvárosában, teletömve fegyverekkel?

Mint mondta, így vagy úgy, de be kell jutnunk egy katonai támaszpontra. Whelan azt is elintézte, hogy a saját repülőnk szállíthassa a fegyvereket Los Angelesbe.

– Repülő?

– Hogyan másképp? Nem fuvarozhatjuk végig a robbanószereket meg a sok szart az országon.

Néhány hét alatt Whelan a bürokrácia alkímiájának köszönhetően megdöbbentő mennyiségű fegyvert szerzett. Napjainkban egyik rendőri hatóság, a DEA, az ATF de még az FBI se tudná ezt összehozni. Volt egy raktárunk tele C-4 robbanószerkezettel, M60-as géppuskákkal, Hawk rakétákkal, LAW tankelhárító lövedékekkel, még szállítható légvédelmi rendszereket is szereztünk (MANPAD). Amikor beléptem a raktárba, hitetlenkedve néztem körül: faláda faláda hátán. LAW-lövedékek? Föld-levegő rakéták? Hogy az ördögben tettük rá a kezünket ezekre?

Még rakétairányító rendszereink is voltak. Mint John elmondta, a Védelmi Minisztériumot jobban aggasztotta, hogy ezek hozzánk kerültek, mint maguk a rakéták. Az irányítórendszerek hordozható, önálló elemek, amelyek képesek pontosan bemérni a célpontokat. A biztonság kedvéért az összes rakétát és löveget hatástalanították. Természetesen eszünk ágában se volt hagyni, hogy Dragan megszerezze a fegyverrakományt.

Mint a csapat újonca, az én feladatom volt lefénymásolni az ügyletnél bemutatni kívánt áruk sorozatszámait. Valahányszor drogot, fegyvert vagy más csempészárut vásárolsz, a pénz OGF-nek számít – official government funds (magyarul hivatalos kormányzati tőke) –, és a sorozatszámok bemutatásával el kell számolni vele.

Voltaképpen illegális lefénymásolni az amerikai bankjegyeket, de mi mégis másolatot készítettünk az összes bankóról, aztán átvezettük az adatokat a 6-A-ra. A hivatalos DEA-jelentés a folyamatban lévő nyomozásról a „hatos”, a második oldala (6-A) a pénzlista. Én csak „sajtlistának” hívtam. „Sajt” volt a készpénz legújabb neve az LA-i dílerek közt.

Úgy volt, hogy Dragan hetvenegységnyi heroint ad nekünk, de egy fillér készpénzt sem akart. Kizárólag a nehézfegyverzet érdekelte. Így hát a sorozatszámokat és egyéb azonosítókat rávezettem a sajtlistára.

Billyre és rám hárult, hogy a megbeszélt találkozón „felvegyük” a „jó doktort”.

Billy, Mike Dawkins és én játszottuk a fegyverkereskedők szerepét. Nem kellett eladnunk magunkat; az áruminta magáért beszélt: másként hogy lehetne nálunk föld-levegő rakéta?

Billy Queen mindig nehézfegyverzettel járt. Én csak a .38-as revolveremet vittem. Kicsi, jól elrejthető. A csapatból mindenki más valóságos ágyút hordott magánál. Elég jó lövő vagyok, ha látlak, kilyukasztom a fejed. Mindig azt az elvet vallottam, hogy ha jól tudsz lőni messzire, fölösleges nehéz cuccokat cipelned. Billy is remekül lőtt, de ő a .45-ös Coltról és a puskáról volt ismert. Komolyan, Billy bármit képes volt magával cipelni, hozzá képest én kiscserkésznek tűntem. Jobbnak láttam, ha meglapulok a nadrágomba dugott kis .38-asommal.

Én soha nem éreztem szükségét, hogy nagyobb mordályt tartsak magamnál. Amikor a DEA-hoz kerültem, tengerészgyalogos kiképzésemnek hála, profin bántam a kézifegyverekkel és a puskákkal is. A DEA-ban többnyire pisztolyt, sörétes puskát, gépkarabélyt és félautomata fegyvert használtunk. A tengerészgyalogság óta közismerten jó lövő vagyok, de csak kisebb puskákkal. A barátaim viccesen úgy hívtak, Eddie Pistorelo. Az akadémián osztályelső lettem minden tűzfegyverteszten, és 99%-os átlaggal diplomáztam mind a négy fegyverből.

A kézifegyverteszt különösen érdekes volt. Nem mindennapi történet. Ha a tizenhét hetes kiképzés alatt a különböző kvalifikációs teszteken 95 százalékos átlagot érsz el, akkor megpróbálhatsz – egyazon nap alatt három alkalommal – egy papírsziluettre lőni, 50, 25, 15, 10 és 5 yardról, majd ismét 10 yardról (egy yard 0,914 méter, a ford.). Maga a sziluett akkora, mint egy sovány ember.

Minden alkalommal ötven töltényt lőhetsz ki. Minden távolságnál mérik az időt, és felváltva kell lőni állva, hasalva, barikád tetején elhelyezkedve, valamit a célponttól balra és jobbra állva. Ha mind az ötven sorozat eltalálja a sziluettet, akkor bekerülsz a Possible Club (Elérhető Klub) nevű elit testvériségbe.

A Possible Club – lényegében a szövetségi ügynök mesterlövészek toplistája – az 1930-as évekre nyúlik vissza, amikor egy Bill Nitschke nevű FBI-os lőfegyveroktató kitalált egy céllövő tesztet, amihez egy igazi különleges ügynök sziluettjét használta.{10}

Amikor fel kellett vennünk a „jó doktort”, mindannyian a szakmának megfelelően öltöztünk – olyan embereknek, akik katonai fegyverekkel kereskednek. Nem utcai dílerek voltunk, hanem nemzetközi fegyverkereskedők.

Én a sötétkék öltönyömet vettem fel – akkoriban ez volt az egyetlen jó öltönyöm. Dawkins is hasonlóan öltözött, csak az ő öltönye grafitszürke volt. Nyakkendőt viseltünk, kivéve Billy Queent. Billy sportzakót húzott, de farmerrel.

Megálltunk az álcázott autónkkal, egy új, kék Firebirddel. Én vezettem, Dawkins ült mellettem. Dragan kilépett. Csodálatos, kézzel varrt öltönyt viselt, olasz cipőt, csíkos selyemnyakkendőt. A doktor beült hátra Billy mellé.

A modora fagyos maradt. Nem szólt egy szót sem. Még csak nem is biccentett. Mosolyogni végképp nem mosolygott. Nem hiszem, hogy rasszista lenne, de számomra mégis úgy nézett ki, mint egy neonáci. Túlságosan sokáig nézett a szemedbe, és a kék szeme szinte megdermesztett. Megtanultam a hasonló fickóknál, akik keménynek hiszik magukat, hogy nem szabad távolságtartónak lenni velük. Közelebb kell furakodni hozzájuk!

Ha keménynek hiszik magukat, mindenképpen el kell érned, hogy érzéseket válts ki belőlük.

Dragan több millió dollár készpénzt készített elő, és némi jó minőségű, aranyháromszög-beli hernyót, cserébe a fegyverekért. A Shan United Army elérhetetlenül várta a fegyverszállítmányt Burmában, az erdei támaszpontján.

Billy ment be elsőként, én pedig követtem. Azután Dr. Dragan is körbenézett a raktárban.

Egy pillanatra mintha mosolyogni láttam volna Dr. Dragant. Nem tudta elhinni, hogy ez a sok-sok láda mind tele van vadonatúj Hawk rakétával, LAW-lövegekkel, M60-as gépfegyverekkel. Ez nem valami hétköznapi cucc, amit könnyedén összeszedsz a sarki piacon. Bólintott, majd találkozásunk óta először beszélni kezdett.

– Le vagyok nyűgözve! – mondta.

Akárcsak én. Tudomásom szerint az amerikai bűnüldözés történetében még senki nem hordott össze ekkora fegyverarzenál „flash”-t, mint mi aznap a raktárban{11}.

Miután megmutattuk az árut, elkezdtük tervezgetni az ügylet lebonyolítását. Dr. Dragan természetesen nem hordott magánál se egymillió dollárt, se hetven kiló heroint.

Ám ekkor a tranzakció, teljesen váratlanul, félresiklott.

Másnap – rögtön az áru felvillantása után – Dragan meglepően okosnak bizonyult. Volt olyan ravasz, hogy behajtson a belvárosba, és azt tegye, amit mi tettünk volna: megpróbált a mi fejünkkel gondolkozni.

Felállította a saját megfigyelőállását. Megállt a Wolrd Trade Center előtt, a South Figueroa Streeten. Mind a helyi étteremben ültünk: Billy Queen, John Whelan és még néhányan a Négyes Csoportból. Befejeztük az ebédet, és távoztunk az étteremből. Hirtelen felfigyeltem: nem egy magas, szőke fickót látok átmenni a South Figueroa Street fölötti gyalogos hídon a Bonaventure Hotel és a World Trade Center között? Láttam a sima, katonai tüsifrizurát és a kobaltkék szemeket.

– Francba!

– Mi az?

– Az a pasi olyan, mint Dragan.

A világoskék farkasszerű szemek egy pillanatra találkoztak az enyémmel.

– A fenébe! – bosszankodott Billy. – Ez tényleg az a rohadék Dragan!

Letáborozott a Bonaventure előtt. Egy éttermet figyelt, ahová úgy gondolta, sok ATF- és DEA-ügynök jár ebédelni. Kétség sem férhet hozzá: minket keresett, engem, Billyt és Mike Dawkinst.

Abban a pillanatban, abban az ezredmásodpercben, hogy találkozott a szemünk, lebuktunk.

Dr. Dragan felszívódott.

A példa nélkül álló fegyver–heroin csereüzlet sosem valósult meg.

Dragan néhány nap alatt teljesen eltűnt a szemünk elől. Otthagyta Kaliforniát, nyoma veszett Burma vagy Észak-Thaiföld dzsungelében. Ott volt az a rengeteg drága rakéta, MANPAD, robbanószer, M60-as, és adhattuk is vissza rögtön a hadseregnek.

Hónapokkal később néhány Délkelet-Ázsiában állomásozó DEA-ügynök behatolt Dragan üres hongkongi lakosztályába. Egy levelet találtak, amit Dr. Dragan írt az Egyesült Államok alelnökének, amelyben a burmai felkelő csapatokban ténykedő „különleges összekötőnek” ajánlkozik. A levelet nyilvánvalóan soha nem küldte el a Fehér Házba.

A tény, hogy ennyire közel kerültünk egy jelentős fegyver–hernyó csereüzlet lebonyolításához, de kudarcot vallottunk, nagy csapást jelentett. Az okos ember azonban tanul a hibáiból.

Dr. Dragantól tanultam egy fontos dolgot:

Sose becsüld alá a rosszfiúkat, képesek úgy gondolkozni, ahogy te.

Attól a naptól soha nem ettem a DEA-központ környékén lévő éttermekben. Az irodában maradtam, és papírzacskóban vittem magamnak ebédet. Mindig más útvonalon mentem munkába és haza, néha még kocsit is cseréltem. Abból indultam ki, hogy bármikor megfigyelhetnek.

Soha többé nem buktam le. Egyszer sem.

A nyár folyamán tovább dolgoztam a Négyes Csoportban. Számtalan álcázott bevetésen vettem részt, több középszintű drogkereskedőt is elkaptam.

Titkosrendőrként mindig a nagyhalakat keresed, akiket hosszú időre le lehet kapcsolni, de időnként José Martinezzel azért összehoztunk kisebb üzleteket is – ezeket kiruccanásoknak neveztük. Ilyenkor pár grammnyi chivát vásároltunk mexikói kiskereskedőktől. A kisebb esetekből is lehet tanulni. Olyan ez, mint amikor általános iskolából átmész a középiskolába, majd az egyetemre, végül pedig a posztgraduális képzésre, hogy megszerezd a PhD-det.

Billy Queen úgy hívott engem, hogy az iroda juhászkutyája – állhatatos, hűséges, időnként túlságosan belelkesül. Biztos volt benne, hogy egyszer szétlövetem a seggem. Néhány héten belül kialakítottam a saját stílusomat, és megalapoztam a hírnevemet a Négyes Csoportban. Én voltam például az, aki péntek vagy szombat estére szerveztem a kábszertalálkákat. Legyél bár Kaliforniában, Ohióban, Georgiában vagy New Yorkban: egy zsaru se akar dolgozni péntek vagy szombat este. Egyszerűen nem. Ezt a bűnözők is tudják.

De az én felfogásom szerint ez lélektani előnyt ad nekem. Hogy a legkönnyebb elaltatni egy bűnöző gyanakvását? Ez lett az egyik titkosrendőri alapelvem: mindig olyan időpontokra szervezd a megbeszéléseket, amikor a zsaruk nem dolgoznak. Hétvégén a rendőrök általában a kertjüket gondozzák, elvégzik az otthoni szerelnivalókat, foglalkoznak a gyerekekkel, a sokat nélkülöző asszonnyal, aki boldogtalan, mert a zsaruk élete általában nyomorúságos, alulfizetett, nincs benne semmi köszönet.

Nekem nem volt családom, csak a nénikém, őt viszont egyáltalán nem érdekelte, mikor jövök haza aludni a vendégszobába. Így hát minden megbeszélést péntek és szombat estére szerveztem, és ezzel máris rengeteg kábítószer-kereskedőnek elaltattam a gyanakvását.

A csoporton belül ugyanakkor nem lettem népszerű emiatt. A srácoknak fel kellett áldozniuk a hétvégéjüket, hogy fedezzenek és megfigyeléseket végezzenek. Ez kötelező: ha az ügyed a bíróság elé kerül, szükséged lesz rájuk, hogy tanúskodjanak. Ha pedig, isten ne adja, rosszul sül el az ügyed, és előkerülnek a fegyverek, közbe kell avatkozniuk, hogy fedezzék a hátad.

A Négyes Csoportban különleges volt a kémia. Harmincéves pályafutásom alatt soha többé nem tapasztaltam hasonlót. „Multikulturális” csapat voltunk jóval azelőtt, hogy kitalálták ezt a jelzőt. Volt két japán ügynökünk, egy kínai srác, egy kambodzsai, egy mexikói és én – a liliomfehér, ír fiú, Eddie St. Louisból.

A Négyes Csoport tűzben edződött. Kemény leckét kaptak – a legnagyobb árat fizették, két jó ember életét. A mai napig nagyon sok négyes csoportbeli srác küzd bűntudattal és szenved a traumától. Úgy érzik, többet is tehettek volna, hogy megmentsék a testvéreiket.

Úgy vélem, ezért voltunk több mint egy évtizeddel később olyan eredményesek, amikor a DEA területi képviselőjeként átküldtek Afganisztánba. Ahelyett, hogy lerohannánk az országot, mint egy hadsereg, azt akartam, hogy az embereim vegyüljenek el Kabul utcáin, ahogy én tettem LA-ben. Utánozzuk a célpontjainkat. Hatoljunk be a mecseteikbe, otthonaikba, belső szentélyeikbe…

Felhasználtam az álcázott rendőri tevékenység minden fortélyát, amit a Négyes Csoportban tanultam, és átültettem Kabulra, majd a távolabbi afganisztáni tartományokra is. Én nem tekintettem idegen terepként a háború tépázta vidékre: számomra nem sokban különbözött attól, mint amikor LA utcáin dolgoztam a négyes csoportbeli fiúkkal és lányokkal.

MÁSODIK FEJEZET

A „KEDVENC FÖNÍCIAIM”

Hogy mered azt mondani: Nem lettem tisztátalan, nem jártam a Baalok után?! Lásd meg, hogyan viselkedtél a völgyben, ismerd be, mit csináltál, te gyors lábú tevekanca, amely összevissza futkos útjain! 

Jeremiás 2:23

A Négyes Csoport Heroinellenes Csapatában töltött időm más szempontból is megváltoztatta az életemet: kezdtem globálisan tekinteni a dolgokat. Alig hat hónappal az akadémia elvégzése után, pelyhes állú újoncként, egész pályafutásomat meghatározó lehetőséget kaptam: a Kayed Berro-ügyön dolgozhattam.

A Berro-nyomozás jól jelképezi, hogyan változott a Drug Enforcement Administration szemlélete, és miként változtak a módszerei. A Los Angeles-i kirendeltség helyi szintű megbízásából hamar világméretű geopolitikai nyomozássá nőtte ki magát, amely során eljutottam Franciaországba, Ciprusra, Egyiptomba, majd Izraelbe.

A 90-es évek elején a Berro család neve még nem volt olyan ismert az olasz-amerikai gengszterklánok között, mint a Gambino vagy a Genovese, de globális szempontból nagyobb nyomot hagytak maguk után. Sőt, ahogy a rá következő években kiderült, fontos szereplővé váltak a közel-keleti narkoterrorizmusban. A Berro-klán a libanoni Bekaa-völgyben működő bázisán a bolygó egyik legtisztább, legerősebb heroinját termelte.

A Bekaa egy termékeny völgy Bejrúttól keletre, a Nagy-hasadékvölgy legészakibb csücskén. A római idők óta a közel-keleti mezőgazdaság egyik fontos helyszíne. A mai napig Libanon egyik legfontosabb agrárrégiója. A legális termények leple alatt a libanoni kábítószer-kereskedők rengeteg heroint és hasist termelnek.

Három évvel korábban, 1988-ban, amikor még tengerészgyalogosként szolgáltam Hawaiion, a Berro család belekeveredett a hírhedt Reef Star-incidensbe. A Reef Star egy St. Vincent és a Grenadine-szigeteken bejegyzett, 878 tonnás teherhajó volt.

Az értelmi szerző, aki összehozta az egyezséget, aki létrehozta a kábítószer-kereskedők konzorciumát, egy pakisztáni nagykutya volt, a neve Muhammad Khan. Khant széles körben ismerték és félték, de úgy tűnt, senki sem találkozott vele – kicsit olyan volt, mint Keyser Söze figurája a Közönséges Bűnözőkben. Neve rémületet keltett Pakisztán északnyugati határvidékén. A DEA hírszerzőinek azonban sosem sikerült egy jó minőségű fotót szerezni róla.

1988. július 29-én a Reef Star átkelt a Szuezi-csatornán. Se Berróék, se Muhammad Khan nem tudta, hogy a hajó kapitánya az ANGA informátora. Az ANGA annyit tesz: az Anti-Narcotics General Administration (Kábítószer-ellenes Általános Hivatal), és a DEA egyiptomi megfelelője. Amikor a Reef Star beállt a szuezi zsilipbe, az egyiptomi hatóságok feltartóztatták, a fedélzetre siettek, és lefoglaltak 300 kilogramm heroint, 288 kilogramm feldolgozott hasist, valamint három tonna ópiumot.

Ez volt a mai napig a legnagyobb kábítószerfogás a Közel-Keleten. 1989 júniusában egy gyors és nagy érdeklődést keltő tárgyalás során egy egyiptomi bíró tizenkilenc vádlottat ítélt el főbenjáró bűnökért a Reef Star lefoglalása ügyében. Kayed Berrót az apjával és a fivéreivel együtt távollétében halálra ítélték.

Amikor először megtudtam, hogy Kayed Berro Dél-Kaliforniában él, percekig hitetlenkedve álltam az íróasztalomnál. A vakmerősége, a pimaszsága – még csak a nevét se változtatta meg! Első ránézésre nem is hinné az ember, hogy a fickó fejére kimondták a halálos ítéletet, felakasztják, ha csak Egyiptom közelébe merészkedik, de csak miután „alaposan kikérdezik” az egyiptomi hatóságok. A Dél-Kaliforniai Egyetem környékén Kayedet csak úgy ismerték, mint a villamosmérnöki kar figyelmes, szorgalmas, bár kissé titokzatos, huszonnyolc éves hallgatója.

Megosztottam a híreket a főnökömmel, Rogelióval is. Az egész iroda nevetett.

– A Reef Star!

– Ugye ez csak egy hülye vicc, Eddie?!

A Négyes Csoportban mindenki őrültnek tartott, amiért egyáltalán eszembe jutott, hogy ujjat húzzak a Berro családdal.

A Reef Star túl nagy falat volt ahhoz, hogy egyszerű GS-9-es szintű ügynökként megbirkózzak vele. A rangom szerint egyszerű talpas voltam, aki  LA utcáin dolgozott. Senki sem akart foglalkozni az üggyel a nemzetközi bonyodalmak miatt. Meg kéne próbálnunk nyomozati eszközökkel rábizonyítani a szervezetten elkövetett összeesküvés vádját. Vagyis össze kell kapcsolnunk Kayed Berrót a Reef Star 1988. júliusi lefoglalásával a rendelkezésre álló adatok alapján, vagy rá kell vennünk valakit Berroék belső köreiből, hogy tanúskodjon.

– Á, nem így fogjuk csinálni – mondtam. – Kell lennie más megoldásnak is.

Az asztalomra vittem az eset aktáját, és órákig tanulmányoztam. Harcias huszonhét évesként éreztem – tudtam –, hogy megtalálom az ügy nyitját…

Aztán egy álmatlan éjszaka közepén Garden Grove-ban megvilágosodtam. Nem törődtem vele, ha a Négyes Csoportban bolondnak is tartanak.

Fejembe vettem, hogy rábizonyítom az összeesküvést, és egy friss vádat is felépítek Kayed Berro ellen – beépített ügynökként közel kerülök Kayedhez, eljátszom a fiatal, feltörekvő kábítószer-nagykereskedő, Eddie McKenzie szerepét.

Ez teszi a DEA-t egyedülálló szövetségi bűnüldöző ügynökséggé. Az FBI-nál minden szétágazik: az egyik ügynök beépül, a másik dolgozik az összeesküvésen; egy ügynök végzi a papírmunkát, megint másik hallgatja le a telefonokat, és a felelős ügynök egyeztet az amerikai főügyészséggel, kiállítja a parancsokat, engedélyeket, nyomozati dokumentumokat. A DEA-nál, miután az emberi erőforrásaink eltörpültek az FBI mellett, mindent te csinálsz. Egyedül vagy, magányos farkas, az egész a te dolgod.

Ki kellett gondolnom, hogyan bizonyítom rá a Reef Star-ügyet, miközben azt terveztem, hogy beépített ügynökként személyesen is megismerkedem Kayeddel.

A nyomozás még így is észveszejtően nagy kiterjedésű volt. Tudtam, hogy kőkemény vádat kell fölépítenem az egyetlen személy ellen, akivel lehetőségem volt személyesen találkozni – mielőtt továbbhaladhatok a Közel-Keletre, hogy az ügyet magasabb szintre emelhessem, ahogy szeretném.

Úgy véltem, ha van, aki segíthet, az Jimmy Soiles barátom, a veterán DEA-ügynök, aki az Egyesült Államok párizsi nagykövetségén szolgált.

– Van valamid a számomra, Eddie? – kérdezte Jimmy, amikor sikerült utolérnem.

– Kayed Berro Orange megyében van.

– Nyaral?

– Jimmy, itt él a feleségével.

– Ott él?

– Igen. Van háza, két gyereke. Nappalis egyetemi hallgató. Hinnéd? Az USC-re jár, mesterdiplomát akar szerezni.

Jimmy elnémult. Tudtam, hogy nehezére esik elhinni.

– Basszus! Azt tudtuk, hogy Libanont elhagyta, de fogalmunk sem volt róla, hogy az USA-ban van.

– Van tanulói vízuma, meg minden.

Beavattam Jimmyt mindabba, amit sikerült kiderítenem.

– Megmozgattam kicsit a szálakat. El se hinnéd, milyen kibaszott kommunikációs és logisztikai műveleteket irányít a Huntington Beach-i házából.

Akkoriban lehetetlen volt Pakisztánból közvetlenül telefonálni Libanonba. Kayed hívásainak lehallgatásából megtudtam, hogyan bonyolítja a mindennapos kommunikációt, ami szükséges egy nagy léptékű, nemzetközi kábítószer-kereskedő szervezet működtetéséhez. Kayed minden este konferenciahívásokat kezdeményezett. Különböző távolsági vonalakat használt, hogy bevonhassa a megbeszélésekbe a Reef Star- ügy szellemi atyját, a pakisztáni Muhammad Khant. Kayed apja Izraelben volt, fivére, Ali Berro, a szervezet műveleti igazgatója pedig valahol Egyiptomban élt.

Lényegében az összes többi résztvevő érinthetetlen volt számomra, kivéve Kayed Berrót. Kayed a 405-ös autópályán mindössze harmincpercnyi autóútra volt Garden Grove-tól.

– Figyelj, Jimmy, kell valaki, aki bemutat neki.

Hosszú csönd telepedett a párizsi iroda vonalára, majd nagy cuppanás hallatszott. Jimmy nevetett. Aztán felsóhajtott.

– Jó, azt hiszem, tudom, ki kell neked. Ő a legjobb emberem. Az örmény.

– Az örmény?

– Philip, az örmény. Talán rá tudom beszélni, hogy mutasson be titeket egymásnak.

Philip, az örmény, Jimmy egyik legmegbecsültebb párizsi informátora, most készült élete szerepére. Már sok jelentős ügyet segített Jimmynek megoldani a Közel-Keleten és Európában. A korábbi libanoni heroindíler, Philip lebukott, majd átállt. Ezért átköltöztették Párizsba. Örménynek született, de világfiként élt: sok időt töltött a Közel-Keleten, Európában és az Egyesült Államokban.

Philip nem volt tucatinformátor. Az örményt mindenki nagy spílernek ismerte. Se addig, se azóta nem találkoztam senkivel, akinek ennyi kapcsolata, esze és ekkora arca lett volna. Az örmény magasan képzett volt, hét nyelven beszélt – mindegyiken anyanyelvi szinten.

Jimmy néhány órán belül összekötött telefonon az örménnyel. Nem kerülgettem a forró kását.

– Össze tud hozni személyesen Kayed Berróval?

– Berróékkal? – kérdezte. – Persze. Jól ismerem a családot. Legjobban az apát. De a fiaival is volt már dolgom.

Jimmy összehozta. A hét végén Philip, az örmény, repülőre ült Párizsban. Érte mentem a Los Angeles-i reptérre, a LAX-ra.

Pufók képű, sápadt, jól öltözött pasas volt a harmincas évei végén. Sűrű, fekete haját szépen hátrafésülte. A Corvette-em megbillent, amikor beszállt mellém. Átlagos magasságú volt, viszont átlagon felül széles.

Nyilvánvaló, hogy soha nem vonta meg a padlizsánkrémet magától.

Egy szállodába mentünk Orange megyébe, ami csupán tíz percre volt Kayed házától, és azon töprengtünk, hol hozhatnánk össze a bemutatást.

Egy beépített bevetés során az első találkozás sorsdöntő. Ez határozza meg az összes jövőbeni találkozás hangnemét. Fel kell tenned magadnak a kérdést: te hová akarnál menni, ha bűnöző lennél? Hol éreznéd magad a legnagyobb biztonságban? Az biztos, hogy mindenáron kerülni akarod a legkézenfekvőbb helyeket.

Hol lógnak többnyire a bűnözők? Szeretik a drága éttermeket. Puccos bárokba járnak. A bűnözők az egész éjszakát luxus-prostituáltakkal töltik. Ezen a szinten az embereket le kell nyűgözni. Rolexeket és magánrepülőket akarnak látni.

Több órán át beszélgettünk az örménnyel a hotelben, próbáltuk kitalálni, hogy vehetnénk le Kayedet a lábáról.

– Edward, nem hazudok neked – mondta Philip, ami mindig megkérdőjelezhető állítás egy informátor szájából. – Nem lesz könnyű elhitetni Kayeddel, hogy igazi heroin-nagykereskedő vagy, és a jó barátom… Miközben soha még csak nem is hallott rólad… Ennek ellenére elég nagy vagy ahhoz, hogy többkilónyi árut mozgass teherautón és autón Los Angelesből…

– Las Vegasba – vágtam rá.

Az örmény szárazon elmosolyodott.

– Las Vegasba?

– Igen. Las Vegasból jöttem.

Las Vegasnak van valami különös varázsa.

Valahányszor Las Vegast használtam a fedősztorim városának, ahol kitalált illegális ténykedésemet folytatom, a bűnözők belém szeretnek. Van valami hipnotikus abban a három szótagban, ami azt jelenti: „A rétek”. Ahogy végig hullámzik a nyelveden…

Elég csak maguk elé képzelni a hatalmas, ember építette sivatagi csodavilágot. Las Vegasból jöttem. Mint egy neonszínű kulcs, amely utat nyit a kapzsiságon és tolvajláson át a bűnözők szívébe.

Az örménynek valószínűleg nem tetszett az elbizakodott csillogás a szememben.

– Egyvalamiről biztosíthatlak, Edward – mondta Philip. – Kayed okosabb nálad.

– Meglátjuk.

– Kayed okosabb, mint bárki körülötte.

– Kayed még nálad is okosabb, Philip?

– Nem. – Az örmény ismét elmosolyodott.

– Akkor nem lehet baj – feleltem. – Csak koncentrálj! Hová menne szívesen egy szabad hétvégén?

Tökéletes csönd telepedett a hotelszobára. Odakint, a folyosó közepén lévő jégkocka-automata hangosan fölberregett.

Amit ezután mondott az örmény, attól visítva felröhögtem.

– Disneylandbe! – bökte ki.

Egy pillanatra azt hittem, hogy talán Tourette-szindrómában szenved.

– Mi a faszt mondtál? Disneylandbe?

– Disneylandbe. Disneyland parkolójában találkozunk.

– Miről beszélsz? Nem tudok ilyen gyorsan megszervezni egy megfigyelőcsapatot Disneylandbe.

– Higgy nekem, az a tökéletes hely. Elvisszük Disneylandbe. Teljesen biztonságban fogja érezni magát. Ott mutatlak be neki. A zsaruk soha nem mennek Disneylandbe. Legalábbis munkából kifolyólag, vasárnap délután soha.

– Az tuti.

– Sokszor voltam már ott. Soha nem láttam ott szolgálatban lévő zsarukat. Csak azokat az idétlen kinézetű őröket.

– Azok nem is igazi zsaruk. Csak fizetett biztonsági őrök.

– Pontosan.

Hagytam magamnak időt, hogy megemésszem az örmény ötletét. Irtó arrogáns volt, de talán mégsem teljesen hülye.

– Tehát – mondta hangosan, és kezét az olcsó dohányzóasztalra csapta befejezésként – egyetértünk. Egy zsaru se szervezne találkozó Disneylandbe.

– Igen. Egyetértünk.

Nem vittem erősítést. Disneyland is az egyik kedvenc helyszínemmé vált az egyre több magányos akcióm során. Egyedül szerveztem meg az egészet. Csak én és az örmény. Fogalmam sem volt, hogy mennyi esélye van a tervünknek, ezért nem is szóltam a főnökömnek, Rogeliónak. Nem mondtam meg a társamnak, Josénak se. Kár is lett volna. A Négyes Csoportból senki sem mondott volna le szívesen a vasárnap délutánjáról, hogy unalmas megfigyelőmunkát végezzen Anaheimben, a Varázslatos Királyságban. A Négyes Csoportban senki sem osztozott a Kayed Berróval kapcsolatos lelkesedésemben – mind azt gondolták, hogy túlságosan kemény dió nekem. Túl kicsi volt az esélye, hogy kifizetődő lesz. Azt akarták, hogy a megszállottságomat szenteljem inkább a tipikus  LA-i ügyekre: a kolumbiaiakra és a mexikóiakra. De azok nekem csak egyszeri barátságos mérkőzések voltak. Nem tétmeccsek. Az olyan ügyeket… Az olyanokat bármikor megoldhatod.

A fedőszemélyiségemet alaposan fölépítettem. Az örmény kételkedése dacára tudtam, hogy túljárhatok Kayed Berro eszén, mégpedig a saját utcai megjelenésemmel. Hosszú hajam volt, lófarokba kötve, és egy gyönyörű, cseresznyepiros Corvette-et vezettem. A kocsit egy jelentős heroinkereskedőtől koboztuk el. Amikor padlógázzal robogtam vele az autópályán, úgy éreztem magam, mintha én magam is jelentős drogkereskedő lennék.

Úgy néztem ki, mint egy igazi heroindíler és pénzmosó, és el is hittem magamról, hogy az vagyok. Ez a fedőtevékenység egyik alapszabálya. Soha ne add ki magad olyan valakinek, akivel nem tudsz azonosulni. Sose jön be. Lebuksz.

Egy Vegasból érkezett kábszerdíler és pénzszállító voltam LA-ben. A hab a tortán, hogy volt egy szép, latin-amerikai barátnőm is, Tina. Igazából ő is DEA különleges ügynök volt. Újabb kulcs a drogdíler figurához. Tiéd a leggyorsabb kocsi, csillogó ékszereket hordasz, és mindig veled van egy gyönyörű lány.

Kihajtottam Orange megyébe, az Angels stadionja közelébe, és leparkoltam a Corvette-emmel. Ott ültem egy ideig, és mentálisan felkészültem. Három emberrel találkoztam Disneyland előtt: az örménnyel, egy Marco nevű baráttal/testőrrel, és Kayed Berróval.

Az első, ami feltűnt: mindhárman annyira kövérek voltak, hogy alig fértek át a forgókereszten. Kayed körülbelül olyan magas volt, mint én, talán pár centivel alacsonyabb, úgy százhetven körüli, de legalább 120 kilót nyomott.

– Mar’ haba, kefak!

Ezek voltak az első szavak, amiket Kayed Berro szájából hallottam. Hagyományos, szívélyes libanoni-arab köszöntés.

Azonnal láttam a szénfekete szemében csillogó kifinomultságot és intellektust. Az örménynek igaza volt. Kayed Berro nem holmi hétköznapi kábítószer-kereskedő.

Természetesen ők fizettek mindent. Nem csináltunk egyebet, mint elidőztünk a parkban. Sétáltunk, beszélgettünk, és gyorskaját ettünk. Nem szálltunk fel semmilyen játékra – be se fért volna a seggük semelyikbe. Üzletről jóformán egyáltalán nem ejtettünk szót – kivéve, amikor mellékesen megemlítettem Kayednek, hogy a fivére, Ali, belekeveredett valamibe. Enyhe célzás volt a Reef Star-ügyre; Kayed egyszerűen elengedte a füle mellett. 

Mindennek megvolt az etikettje. Nem erőltettem semmit. Ha arabokkal vagy ázsiaiakkal van dolgod – sőt voltaképpen bárkivel a türelmetlen amerikaiak kivételével –, először fél-egy órán át kell beszélgetned az illetővel a családjáról, a magánéletéről. Ez része az etikettnek. Majdnem szexuális jellege van. Hosszan kell udvarolni, bókolni, mielőtt eljutsz az előjátékig.

Minél ravaszabb, óvatosabb a gazfickó, annál hevesebb az udvarlás. Egy szónak is száz a vége: több mint tizenötször találkoztam Kayeddel, mire egyáltalán szóba került a pénz. Így mennek a dolgok. Főleg, ha arabokról van szó. Előbb össze kell barátkoznunk.

Kayed igazi föníciai volt – azoknak a libanoni tengerészeknek a leszármazottja, akik Baal istent imádták, és akik kifejlesztették az első írott nyelvet. Az előttünk álló hónapok során, amíg udvaroltam neki, és fokozatosan felengedett, ez volt az első név, amit adtam neki. Úgy hívtam: „kedvenc föníciaim”.

Mindig rendkívül ápolt és jól öltözött volt. Sose láttam másban, mint ropogósra vasalt pantallóban, kibokszolt, fekete bőrcipőben, és szép, méretre szabott ingben.

Bármikor nyugodtan leülhetett volna a Szilikon-völgy üzletemberei közé. Tehetős, középosztálybeli életet élt Orange megyében. Készült megszerezni a mesterdiplomáját, miközben nagyszabású, nemzetközi heroinüzletek financiális és telekommunikációs hátterét szervezte.

Sokat gondolkodtam a dolgon az eltelt évek alatt. Azt hiszem, azt becsültem Kayedben, hogy sokat láttam benne magamból.

Simán elvagyok a közkatonákkal, tudok narkót venni tőlük lepukkant motelszobákban, és az ismereteiket kihasználva feljebb haladni a táplálékláncon a főnökök és a nagykutyák felé, apránként kapaszkodva a ranglétrán. Ugyanakkor mindig megvolt bennem az „akadémikus” is. Később, a pályafutásom során gyakran találtam magam szemközt a meghallgatásokon amerikai kongresszusi tagokkal, szenátorokkal, államügyészekkel – sőt, egyszer magának az Egyesült Államok elnökének is személyesen tartottam beszámolót.

Kayed bármilyen környezetben feltalálta magát. Bárhol is járt a drogvilágban, képes volt zökkenésmentesen, azonnal visszaváltani a sebességváltót a törvényes életbe. Kayednek mindenütt voltak kapcsolatai: a Közel-Keleten, Pakisztánban és Libanonban; a Földközi-tenger legnagyobb részén, Kaliforniában és New Yorkban. Simulékony volt. Nem kérkedett a vállalatával; a kabátja alatt rejtegette.

Lenyűgözött, hogy képes irányítani a nemzetközi droghálózatot, miközben a diplomamunkáját írja a USC villamosmérnöki karán. Sokszor előfordult, hogy leparkoltam a kocsimmal egy sarokra a házától, azután követtem a USC kampuszáig – megdöbbentett, milyen sok időt töltött a számítástechnika-teremben vagy a mérnöki könyvtárban. Egy libanoni reneszánszember volt. Hibátlanul beszélt angolul, és arab kiejtése is volt olyan szép, mint bárkié, akit hallottam. Kayedtől többet tanultam a közel-keleti helyzetről, mint bármelyik szakértőtől a DEA-akadémián. Egyszer-kétszer még a diplomavédéséről is beszéltünk. Ugyanakkor képes volt leereszkedni a legalacsonyabb szintre is, iskolázatlan utcai dílerekkel tárgyalni, anélkül, hogy azok bármit megneszeltek volna. Ez figyelemre méltó képesség.

Az általam addig megismert drogkereskedők közül senki nem tudta ilyen könnyedén váltogatni az arcait. Néhányan megpróbálták, de mindig megmaradt valami a másik énjükből. A másik énjük mindig lebuktatta őket. Kayedet viszont soha. Ő nem  csak ügyes és okos volt; igazi kaméleon. Egy másik életben nagyszerű beépített ügynök lehetett volna.

Eltelt néhány hét az első meghívásig, de idővel bejáratos lettem a házába. A „barátnőm”, Tina lassacskán összebarátkozott a feleségével. Kayed neje választékos beszédű, egyetemet végzett libanoni nő volt. Hamarosan megtudtam, hogy imádja az operákat. Állandóan opera CD-k szóltak a házukban.

Lövésem sincs az operákról, de körbetelefonáltam kicsit, és sikerült remek helyekre szóló jegyeket küldetnem Kayed feleségének valami nagyszabású új bemutatóra az LA-i operába. Saját zsebből fizettem – az irodában nem is tudtak róla. Akkoriban még másképp mentek a dolgok. Ha ma is szolgálatban lennék, alighanem csúnyán megdorgálnának, amiért beépített cowboyt játszom.

De mit tehettem volna? Szeretnének PhD-t szerezni globális kábítószer-kereskedelemből? Nem létezik semmilyen kibaszott tankönyv. Nincsenek gyorstalpalók. Töltsenek több időt drogdílerekkel és informátorokkal, mint a saját barátaikkal.

Egy meleg, márciusi estén elmentünk egy Anaheim Hillsben lévő előkelő libanoni étterembe. Aznap este Kel adóvevőt vittem magammal, és a DEA-s srácok a Négyes Csoportból odakint kagylóztak. Körülbelül 400 dollárt költöttem el azon a péntek estén a vacsorára, miközben a barátaim odakint zsíros hamburgert ettek.

Úgy éreztem, a sok udvarlás, körültekintő előkészítés után eljött az én időm. Miközben a drága, libanoni báránysültet és kuszkuszt ettük, megegyeztünk az ügylet feltételeiről. Tíz kilogramm. Tíz „Rolexnek” hívtuk, Kayed kedvenc kódnevét használva. Itt döntöttük el, mennyit fizetek a tíz kilogrammért, és hogy fizetek 40 000 dollár előleget a szállítási és logisztikai kiadásaira.

Akkoriban a zsaruk – az egyszerű helyi kopók végképp – nem adhattak nagy összegű előlegeket. Ez az, amiben a DEA kezdett különbözni minden helyi rendőri erőtől, de még az FBI-tól és az ATF-től is – kellett hozzá némi aktatologatás, de engedélyt kaphattam, hogy 50-100 000 dollár közti összegeket adjak bűnözőknek. A libanoniaknál és az araboknál – és ahogy később megtanultam, a kínai drogkereskedőknél is – majdnem mindig le kellett tenned valami nagyobb lóvét az asztalra.

Kayed Berro beleegyezett, hogy elad nekem tíz kiló, 95%-os tisztaságú heroint, kilónként 25 000 dollárét. Ez nagyon jó nagybani árnak számított akkoriban.

Az üzlet számszakilag így működik: egy kilogramm 95%-os tisztaságú libanoni heroint feloszthatsz tizenhat kiló, 6%-os tisztaságú egységre, és ugyanolyan hatásos marad. Ez azt jelentheti, hogy a diacetil-morfin-hidrokloridot tizenhétszer felvághatjuk – hígíthatjuk –, és még így is eléri a kívánt narkotikus hatást a fogyasztónál.

Ezután egy kiskereskedő díler foghatja a tizenhét különböző csomagot, és félgrammos, átlátszó műanyag tasakokban oszthatja. Az utcán úgy hívják a hígítást, hogy „felütni”. A heroint olyan oldószerekkel keverik, mint laktózpor és B-vitamin; mannitol – egy mesterséges édesítőszer a cukorbetegeknek –, novokain – egy vezető fogászati érzéstelenítő –, és főleg különböző, babáknak való hashajtók. A heroin erős fájdalomcsillapító, és a fogyasztók gyakran kapnak székrekedést. A babahashajtó nemcsak segít a székrekedésen, de ugyanúgy néz ki és olyan állagú is, mint a finomított heroin.

A tipikus utcai adag a félgrammos csomag. Addigra a 95%-os libanoni heroin a Bekaa-völgyből 5-7%-os utcai csomaggá lett hígítva.

Kayed tízkilónyi heroinjáért 250 000 dollárt kellett előlegben adnom. Nyilvánvaló, hogy nem állt szándékomban „felütni” – nagybani kereskedő voltam –, de üzleti szempontból nézve a 250 000 dolláros befektetésem 2,5 millió dollárt hozott volna utcai értéken. Több mint egymilliós haszon egyetlen üzleten – csoda, ha ezek a fickók készek az életfogytiglani börtön kockáztatni? 

Csakhogy itt a bibi: a „drog-kiskereskedelem” nagyon kockázatos. Egy kereskedőnek van mondjuk harminc dílere, akik az átlátszó tasakokat árulják. Harminc pasi, akiket bármikor letartóztathatnak hernyóárusításért. Elveszted az árut, és mindig fennáll a veszélye, hogy a harminc pasas egyike-másika gondol egyet, a szövetségiek megnyerik maguknak, és informátort faragnak belőle.

Ez az oka, hogy a legnagyobb szervezett bűnözői csoportok nem foglalkoznak kiskereskedelemmel. Kilókkal – sokszor tonnákkal – foglalkoznak, és megússzák. Nem érdekli őket, mi történik az árujukkal az utcán. A kiskereskedelmi érték – még az akár tízszeres nyereség is – túlságosan kockázatos. Az utca amúgy se az ő terepük. Az nem az ő dzsungelük.

Tévedés ne essék, voltak nagyon sikeres kábítószer-kiskereskedők is, mint a híres Frank Lucas az Amerikai Gengszterben, és ellenlábasa, Nicky Barnes, Harlem önjelölt „Mr. Érinthetetlen” hernyókirálya. De mindig is azt mondtam, hogy a kiskereskedő és a nagybani drogdíler között a különbség olyan, mint egy Chevrolet- és egy Bentley-szalon között.

Kayed csupán 40 000 dollár készpénzt várt tőlem a szállítási költségekre, hogy tíz kiló tiszta, libanoni heroint hozasson LA-be. A szárazföldi szállítás veszélyeit a saját Las Vegas-i embereimre vállaltam.

Éreztem, hogy sikeres volt az előjáték. Úgy döntöttem, itt az ideje kicsit túlfeszítenem a húrt Kayednél. Azt akartam, hogy mondja szalagra, ő irányítja Amerikából a Reef Starhoz hasonló nagyszabású, közel-keleti heroinügyletek pénzmozgásait és logisztikáját.

– Képzelje – mondtam kényelmesen kortyolgatva a boromat –, azt hallottam, hogy a bátyját és az apját lekapcsolták egy hajószállítmánnyi cuccal Egyiptomban.

Tudtam, hogy ez a mondat nem fogja elrontani az üzletünket, de voltam már annyira magabiztos, hogy figyeljem Kayed reakcióját.

A pillantása jéghideg lett. Úgy nézett rám, mintha a szemem közé döfné a villát.

– Soha, soha nem vontam be a szüleimet semmibe, amit csinálok – mondta összeszorított fogakkal. – Csak a bátyám és én. Az apám nem. Ezt sose feledje!

Tipikus arab hűség és családszeretet. Visszakoztam. Nem fedtem fel az álcámat, de nem tudtam meggyorsítani az udvarlást sem. Azonnal tudtam, hogy Kayed soha nem fogja elismerni, hogy az apja részt vett a bűnszövetkezetben. Ezt a szálat el is felejthettem.

Aznap éjjel adtam Kayednek 5000 dollárt.

Megint olyan volt majdnem, mint a nőkkel. Ha egy nő megsértődik – és Kayed nagyon megsértődött a megjegyzésemen –, azonnal kell tenned valami kedves gesztust, hogy helyrehozd. Tenned kell valamit, hogy elvedd az élét.

Az emlékét nem. Az emléke mindig megmarad. Csak akkor és ott enyhíted a rossz érzést. Így hát az öltönyöm zsebébe nyúltam, és átadtam Kayednek az ötezret.

Bólintott. Semmit se szeretett jobban a készpénznél. Az 5000 dollár elvette a helyzet élét.

Ez volt az első részlet az egyezségünk szerint, de még ki kellett fizetnem a maradék 35 000 dollárt is, mielőtt továbbléphettünk.

Két héttel később elintéztem, hogy leszállítom a maradék 35 000-et is. A Monterey Parkba szerveztem a találkozót, pont ugyanoda, ahol George Montoya és Paul Seema felvette a rosszfiút, aki aztán megölte őket. Szigorúan megfigyelés alatt kellett lebonyolítani a tranzakciót. Jelentős találkozó volt, szinte a teljes Négyes Csoport dolgozott rajta: Nadine Takeshta, Ralph Partridge, José Martinez, Brian Lee, John Whelan és Jeanette Ferro.

A főnökömnek, Rogelio Guevarának először nem tetszett a helyszín.

– Ed, miért hozol vissza minket ide? Miért pont ide kellett hozni minket?

– Rogelio, ez komoly dolog. Veszélyes játékossal van dolgunk. Ez a megfelelő hely hozzá.

– Nem tudod, mennyire fájdalmas hely a Monterey Park?

Rogerio nem szállt vitába velem. Bízott az ítélőképességemben. Sőt, ő lett a segédem, a másik beépített ügynök a pénz átadásakor.

Miközben vártuk, hogy Kayed feltűnjön, alaposan végiggondoltam a dolgot. Szándékosan választottam a Monterey Parkot. Elsősorban azért, mert azt akartam, hogy a csapat emlékezzen a fájdalomra. Azt akartam, hogy mindenki érezze George és Paul jelenlétét, hogy mindenki érezze a testvéreink áldozatának súlyát. Akartam, hogy érezzék, mennyire fontos ez az ügy, és mennyire veszélyes Kayed.

– Alaposan átbeszéltem Joséval – mondtam.

– És?

– José azt mondta, nem bánja. Azt mondta: „Rajta, gyűjtsük be a szarházit!”

Márpedig ha José Martinez, akit kis híján megöltek ott, hajlandó a Monterey Parkban dolgozni mint felderítő, hogy tiltakozhatna ellene bárki?

Megjött Kayed. A park egy eldugott részében találkoztunk. Sehol egy gyalogos, sehol egy tanú. Csak Rogelio állt úgy tíz méterre tőlem. Nem adtam magyarázatot a jelenlétére.

– Parancsolj – mondtam.

Egy kis hátitáskába tettem a pénzt. Még friss volt. Százdolláros kötegekből álló pénztéglák, rajtuk az amerikai kincstár papírszalagja. A bűnözők szeretik látni a tiszta papírszalagokat: ez a biztosíték, hogy a pénz nem hamis.

Kayed elfogadta a 35 000 dollárt, és betette a saját táskájába.

Le akartam bonyolítani az üzletet, de rá is akartam ijeszteni kicsit. Meg kellett mutatnom, hogy nem vagyok nyuszi.

– Kayed, ne feledd: jártam a házadban. Tudom, hol talállak, ha el kell beszélgetnünk. Érted?

Ekkor Rogelio közelebb lépett a szörnyen vészjósló ábrázatával. A sötét forradás az arcán. A sérült bal szeme. Vad tekintetével tökéletesen játszotta a mexikói kartellek félelmetes csatlósát. Annyira ijesztően nézett ki, hogy nyugodtan beszélhetett barátságosan:

– Megértette, amit mondott, amigo?

Kayed bólintott. A logikus következtetés az volt, hogy a „piszkos munkám” egy részét kiközvetítem valamelyik mexikói kartellnek. Tina, a „csajom” is latin, és időnként spanyolul beszélt a telefonba Kayed jelenlétében. Szükség volt ezekre az apró, magyarázat nélküli szálakra.

Ha beépített ember vagy, alapvető fontosságú azt közvetítened, hogy veszélyes tudsz lenni. De barátilag váltunk el. Kayed és én kezet fogtunk, és biztos voltam benne, hogy az üzlet létrejön.

Türelmesen végigcsináltuk az udvarlást. Eladtuk az álcámat, amit kicsit félelmetesebbé tettem, amikor elhitettem Kayeddel, hogy mexikói gyilkosokkal állok közeli kapcsolatban.

Aztán váratlanul hívást kaptam a barátomtól, Artie Salczótól a San Diegó-i DEA-csoport vezetőjétől. Mint kiderült, Artie egyik informátora, Safur, magas rangú tagja Berro szervezetének.

Safur felhívta Artie-t, hogy ellenőrizzen. Klasszikus arab alvilági viselkedés: kijátszani egymás ellen a feleket.

– Eddie, a spiclim szerint Kayed egy tíz kilogrammos üzletre készül, és biztos akar lenni benne, hogy ez az Eddie tényleg az, akinek mondja magát.

Artie hangján nem érződött aggodalom, de azért óvatos volt.

– Mennyit tud? – kérdeztem.

– Sokat. Sok részletet elejtett erről az Eddie nevű nagykereskedőről, a Tina nevű csajról, és a piros Corvette-ről, amin furikáznak. Állandóan azt kérdezgeti: „Igazi a srác?”

– Mit mondtál neki?

– Megmondtam, hogy igazi vagy. Eddie McKenzie? Hogyne! Menő heroindíler és pénzmosó. Ismer néhány nagykutyát Vegasban.

– Bevette?

– Azt hiszem. De ha Kayed felhívatott ezzel a taggal, biztos, hogy a háttérben lecsekkolnak. Légy óvatos, haver!

– Az leszek.

Többé nem mentem haza. Nem tudhattam, hogy Kayed nem figyeltet-e az embereivel. A Corvette-ben aludtam. Nem kockáztathattam, hogy a nénikém házához vezetem őket. De túl sokáig nem is bujkálhattam. Ha Kayed emberei közelről figyelnek, elő kell állnunk egy B-tervvel.

Arra jutottunk, hogy legjobb lesz elutaznom a városból. Elbújni, akármennyi hétbe is telik Libanonból Los Angelesbe szállítani az árut.

Jimmy Soiles azt javasolta, hogy menjek át Párizsba.

Bár még viszonylag fiatal volt, Jimmy Soiles máris kezdett legendává válni a szövetségi rendőri erők körében. Ez a hírnév csak tovább nőtt az elkövetkező néhány évtizedben. 2007-re Jimmy világhírű lett, mint az ügynök, aki letartóztatta Monzer al-Kassart, a szíriai születésű fegyverkereskedőt, aki a Achille Lauro 1985-ös eltérítésének egyik értelmi szerzője volt. Ez volt az az incidens, amely során Leon Kinghoffert, egy nyugalomba vonult amerikai zsidót könyörtelenül ledobtak a fedélzetről, hogy megfulladjon – ez volt az iszlám radikálisok első, amerikai állampolgárok ellen irányuló támadásainak egyike.

Azzal, hogy külföldre mentem – bár akkoriban túl stresszes voltam ahhoz, hogy ezen rágódjak –, olyan történet részese lettem, amely jóval előttem, sőt jóval a DEA létrejötte előtt kezdődött.

Még a Federal Bureau of Narcotics idejében a pénzügyminiszter, Andrew Mellon, Harry J. Anslingert nevezte ki főmegbízottnak. Az inkább belföldre összpontosító rendőri szervekkel ellentétben az FBN elsősorban az ópium- és heroincsempészésre összpontosított. Anslinger felismerte, hogy nem elég elkobozni az árut, miután az anyag már eljutott az amerikai kikötőkbe vagy a városunk utcáira. Így hát idővel az FBN kirendeltségeket hozott létre a tengerentúl, Franciaországban, Olaszországban, Törökországban, Libanonban, Thaiföldön és a nemzetközi drogcsempészet más gócpontjain. Az ottani ügynökeink együttműködtek a helyi kábítószer-ellenes ügynökségekkel, és közös titkos akciókat szerveztek.

A modern DEA megörökölte – és jelentősen kibővítette – az FBN eredeti nemzetközi stratégiáját.

Amint leszálltam a de Gaulle-on, meglepve láttam, ki jött elém a reptérre: Philip, az örmény. Nyomát se láttam Jimmynek vagy bárki másnak a DEA-tól vagy az amerikai követségtől. Jimmy okosan odakint várt a kocsiban. Ez fontos óvintézkedés volt, mert ha bárki figyel minket, és meglátja, hogy egy rendőrrel találkozom, az álcámnak örökre búcsút mondhatok.

A DEA ilyen visszafogottan működik a tengerentúlon. Nem akarok rosszat írni az FBI-ról, de őszinte leszek: az FBI fél tucat ügynököt küldött volna a reptérre, ott rohangáltak volna napszemüvegben, khakinadrágban és walkie-talkie-kkal.

Mi nem. A reptéren egyedül Philip, az örmény várt. Odakint a kocsiban Jimmy szívélyesen köszöntött. 195 centi magas, ízes, bostoni ír kiejtés. Fejébe vette, hogy megtanít a nemzetközi beépített küldetések titkaira.

– Készen állsz, hogy tanulj, barátocskám?

– Igen, Jimmy, mi az, hogy! Ezért jöttem ide. Oda megyek, ahová akarod!

– Ma éjjel nem fogsz aludni. Néhány nap múlva találkozunk. Menj vele!

Meg kellett húznunk magunkat, nem reklámozhattuk, hogy mi vagyunk a DEA.

– A békák – Jimmy így utalt kollégáinkra a francia rendőrségnél – mindig figyelnek.

Philippel, az örménnyel azonban – aki inkább csak bizalmas informátor volt, mint amerikai szövetségi ügynök – nyugodtan együtt mutatkozhattam.

A következő negyvennyolc órában az örmény körbevitt Párizsban.

Hét vagy nyolc helyen jártunk az első éjjel. Megmutatta nekem Párizs összes alvilági nehézfiúját. A korzikaiakat, a szicíliaiakat, a románokat, a perzsákat, a németeket, a görögöket, az algériaiakat – Párizs elitbűnözőinek kedvenc törzshelyeit. Minden olyan szórakozóhelyet, ahol a drogdílerek – a nagykereskedők és a kiskereskedők egyaránt – lógtak.

– Ne légy feltűnő! Ne nézz a szemükbe! Nem fogok mutogatni. Figyelned kell – mondta.

A bal partról a jobb partra. A Montparnasse-ról a Montmartre-ra. Körbetaxiztuk a várost. Philip, az örmény minden bárban csaknem suttogva beszélt. Úgy tűnt, az örménynek minden bárban van dugi vodkája vagy whiskyje. Némelyik helyen még fenntartott üvegek is voltak, rajtuk a tulajdonos nevével. Philip elárulta, több ezer frankjába kerül, hogy mindig legyen speciális, személyre szóló üvege.

Az ügynök szemszögéből nézve – szigorúan bürokratikus szempontból – mindez természetesen tabu volt. Egy külföldi fővárosban furikázni egy informátorral, jelentések, erősítés, megfigyelőügynökök nélkül. Akkoriban, zöldfülű GS-9-esként megüthettem volna a bokámat. Egyetlen kérdés nélkül:

Bye-bye, Eddie! Reméljük, találsz másik állást!

De én az üggyel akartam foglalkozni, az utcán dolgozni! Soha nem szegtem meg a törvényeket. Csak a DEA hülye, bürokratikus protokollját.

Philip mindig suttogva, nagyon óvatosan, mindig másfelé nézve, kitanított Párizs gazdag alvilágából.

Így kell bánni a pakisztániakkal. Így kell bánni a libanoniakkal. Így kell bánni a korzikaiakkal.

Igaz, csak huszonhét éves voltam, de akár tizenhét is lehettem volna a globális drogjátékosok világában. Los Angelesben és Honoluluban kiismertem magam, de semmit nem tudtam Európáról. Nyirkos, alig fűtött hotelszobámban állandóan azt motyogtam magamban:

– Ez lenne Párizs?

Egy nagyon drága hotelben laktam a világ egyik legnagyobb bevásárlóutcájában, de az ágyam rozoga volt és nyikorgott, a seggem alig fért be a kádba, de ha mégis, akkor alig volt víznyomás. Egy kis meleg víz húszpercnyi imádkozásba került. Siettem, mert találkozóm volt az örménnyel, erre itt áztam egy kádnyi langyos vízben. Közel 500 dollárt költöttem esténként, és olyan helyen laktam, aminek a bútorzata Robespierre idejét idézte.

Miután kitomboltam magam a párizsi kábítószeres alvilágban, Jimmy azt javasolta, egy-két napig lassítsak kicsit. Így hát az örménnyel átvedlettünk turistává: elmentünk a Louvre-ba, a Notre Dame-ba, az Eiffel-toronyhoz, éjszakai hajókázásra mentünk a Szajnán. Bárhová is mentünk, az örménynek volt ismerőse. Úgy tűnt, mindenütt akad egy régi barátja Párizsban.

Végül, a negyedik napon, Jimmy behívott magához.

A taxi zötykölős mellékutcákon kacskaringózott, mire elérkeztünk az amerikai követségre a 2 Avenue Gabrielre. A párizsi nagykövetség volt az Egyesült Államok első külképviselete. A legelső nagyköveteink között volt Benjamin Franklin, John Adams, Thomas Jefferson és James Madison. A mostani épületet francia mértékkel nem olyan rég építették, 1931-ben. Díszes homlokzata jól beolvadt a Place de la Concorde sokkal idősebb épületei közé. Itt tartotta fent a DEA a francia irodáját; Jimmy ablaka a Fonatine des Fleuves-re nézett.

A homlokzat jól biztosított fala mögött találkoztam Jimmy közvetlen felettesével, az irodavezetővel, egy kérges, rutinos New York-i ügynökkel, aki a korzikai gengszterekkel dolgozott a Francia Kapcsolat fedőnevű ügyben.

Ez a pasas íróasztal mögött ülő főnök volt, de azért nehézfiú. Besétáltam az irodájába, és láttam a Place de la Concorde-on hömpölygő forgalmat.

Jóformán rám se nézett.

Az első szavak, amik elhagyták a száját, ezek voltak:

– Maga is afféle LA-i köcsög, aki idejön, és azt hiszi, mindent tud?

– LA-i vagyok, uram, de, ö… nem vagyok köcsög.

– Na, majd meglátjuk.

Tovább nézegette az iratait. Kínosan hosszú idő telt el.

– Úgy tudom, Kayed Berróra vadászik – mondta végül.

– Így van, uram.

Rám nézett, aztán biccentett Jimmynek.

– Nézze, csak tegye azt, amit Soiles mond, és ép bőrrel távozik a városból. Megismeri, és nem kell felhívnom Mr. Zientert és Mr. Holmot, hogy megmondják nekik, mekkora seggfej maga…

John Zienter és Michael Holm voltak a főnökeim a Los Angeles-i kirendeltségnél.

– Igen, uram.

Ezzel véget ért a beszélgetés.

A füleim égtek.

– Seggfej!

Ez volt az utolsó szó, amit életemben hallottam tőle.

Inkább kijöttem az irodájából, hogy ne kapjak még több sértést.

Jimmy hangos hahotában tört ki a folyosón.

Magunkra maradtunk. Jimmyvel immár az örmény pátyolgatása nélkül kezdtünk portyázni Párizsban.

A Berro-szervezet csápjai egész Európát behálózták – néhány libanoni máris megneszelte a jelenlétemet Párizsban. Párszor felhívtam Kayedet LA-ben, hogy megmondjam, utazgatni fogok néhány hétig. De Jimmy úgy érezte, nem lenne okos továbbra is Párizsban maradnom.

– Eddie, nincs választásunk, el kell tűnnöd szem elől.

– Hová menjek, Jimmy?

– Leküldhetünk Kairóba. Meglapulsz, amíg előkészítik a tízkilós szállítmányt LA-be.

Jimmy elintézte, hogy lemenjek Kairóba. Útközben megálltam Ciprus fővárosában, Nicosiában.

Az attasénk, Mike Hurley nagydarab fickó volt – vagy 195 centi magas és 125 kiló –, és hozzá tartozott az egész régió. Az asszisztense, Fred Ganem Libanonból származott.

– Nézd, Ed – mondta Hurley –, ha már itt vagy, segíthetnél egy folyamatban lévő nyomozásban.

Hurley embereinek volt egy informátora, aki hasisra és fűre specializálódott, és volt egy teherhajó, ami a Szuezi-csatornán készült átkelni. Feldolgoztuk az információkat, riasztottunk egy csapat ciprusi rendőrt, akik megszállták a teherhajót, és 1,5 tonna hasist foglaltak le.

Jutalom gyanánt Hurley elvitt Ayia Napára, a strandra, ahol a görög pasik próbálják elcsábítani a csodálatos skandináv nőket. Életemben először jártam topless strandon. Búvárkodtam. Meglepve tapasztaltam, hogy nincsenek halak. A ciprióták túlhalászták a térséget. Dinamitot használtak, és leraboltak minden halat.

Lemerültem. Amikor feljöttem, két anyaszült meztelen nőt láttam meg. A kristálytiszta, kék Földközi-tenger. Meztelen búvárlányok. Tökéletes, karcsú testek. Olyanok voltak, mint a hableányok.

A felszínre jöttem, és kisétáltam a partra. Láttam, hogy a göndör hajú görög csávók próbálják behízelegni magukat a svéd és norvég lányok bugyijába. Amikor kiértem a forró homokra, láttam, hogy Mike Hurley felesége is félmeztelenül ül ott. Félrenéztem, és elpirultam zavaromban.

Nem sokkal később eligazításokon vettünk részt a ciprusi zsarukkal. A Berro család megállóhelyként használta Ciprust a heroinszállításhoz. A következő hónapban intenzív tanfolyamot végeztem a Földközi-tenger politikájából és alvilágából. Találkoztam informátorokkal, ciprusi zsarukkal, és a DEA-s főnökeimmel – folyamatosan figyeltem, bólogattam, jegyzeteltem.

Megismertették velem a Libanon és Ciprus közt régóta fennálló drog- és hamispénz-útvonalat. Cipruson nem gyártanak heroint, hasist vagy hamis pénzt – a sziget csupán egy megálló.

Ciprusi tartózkodásom talán legfontosabb tanulsága a modern pénzhamisításhoz kapcsolódott: egy szuperbankjegy, egy felismerhetetlen, hamisított, amerikai százdolláros bankjegy, ami a libanoni Bekaa-völgyben készült. A szuperbankjegy megismerése értékes lecke volt a következő nagy nyomozásomhoz Los Angelesben.{12}

A narkoterrorizmussal szorosan összefonódott elit hamispénz-csempészek a heroindílerek pénzügyi megfelelői. A nagy pénzhamisítók kezében valódi hatalom van. Ha akarják, és nem csak a saját anyagi jólétük hajtja őket, akkor gazdasági terroristaként is felléphetnek. Egy szuperbankjegy-dömpinggel megzavarhatják, sőt megingathatják egy kisebb ország gazdaságát.

Egyik éjjel kiszöktem – ismét teljesen egyedül. Úgy döntöttem, átmegyek kompon Libanonba. A szövetségi ügynökök számára szigorúan tiltott terület volt Libanon, az ott dúló civil háború miatt. De én első kézből akartam látni a Berro-klán hazáját.

Tíruszba mentem, az ősi, bibliai városba. Még el is olvastam a Tíruszra és a jeruzsálemi templom építésére vonatkozó részt a Bibliában az éjjeli lámpám fényében:

„Követeket külde pedig Hirám, Tírusnak királya Dávidhoz, és czédrusfákat is, ácsmestereket és kőmíveseket, és építének házat Dávidnak. És belátta Dávid, hogy az Úr megerősítette őt az Izráel felett való királyságában, és hogy felmagasztalta az ő királyságát az ő népéért, Izráelért.{13}”

Már amúgy is vonzódtam a Bekaa-völgyhöz; olyan behatóan tanulmányoztam. Megtanultam különbséget tenni az Aranyfélholdban és az Aranyháromszögben termelt ópium között. Most személyes felderítést végeztem: elvegyültem, magamba szívtam a miliőt. Sosem léptem a Beeka-völgybe, csak súroltam a határát Tyre mellett.

Mindig is próbáltam személyesen megérteni a kultúrákat, amikben nyomoztam. Megszálltam egy olcsó hostelben, aztán visszakompoztam Ciprusra. Mike Hurleynek azt mondtam, hogy egy lánnyal töltöttem az éjszakát Nicosiában. Kitűzték a távozásom idejét Egyiptomba, hogy megismerkedjek az egyiptomi attasénkkal, Danny Habibbal.

Harmincnapos ciprusi kitérőm után Kairóba repültem, és Danny Habib vendégszobájában aludtam. Végül körülbelül negyvenöt napig laktam Kairóban. Ott töltöttem a ramadánt is, és úgy éltem, mint egy arab. Egy falatot sem ettem napközben. A 45 fokos melegben úgy éreztem magam, mintha álmodnék – az egykori ministránsfiú inkognitóban dolgozik Egyiptomban… átlovagol a sivatagon, és nézi, ahogy felkel a nap a gízai piramisok felett.

Folyamatosan, néhány naponta felhívtam Kayedet Los Angelesben. Megmondtam, hogy Kairóban vagyok. Először is, ha netán fülébe jut, hogy a Közel-Keleten vagyok, legalább nem lesz gyanús. Másodszor, tudatni akartam vele, hogy akárcsak ő, én is globális játékos vagyok.

Az első Egyiptomban töltött hetemen felszálltam a hajóra, ahol minden kezdődött. Engedélyt kaptam az ANGA-tól, hogy felmenjek a Reef Starra. Ha végighajóztál a Szuezi-csatornán, az egyik parton golyó lyuggatta épületeket láttál. A másik parton, ami egy ideig izraeli fennhatóság alatt állt, minden új volt, frissen festett. Az egyiptomiak a saját oldalukat meghagyták úgy, hogy emlékeztessen, mit műveltek az izraeli védelmi erők a jóm kippúri háborúban, 1973-ban. LA-i főnököm – Michael Holm parancsnokhelyettes – hírhedt kábítószeres rendőr volt a Közel-Keleten.

1975-ben Holm Bejrútban állomásozott, amikor polgárháború szakította ketté az országot. Egy hivatalos, kormányzati kocsin járt, amiben egy egykori DEA-ügynököt elraboltak. A jármű később megsemmisült két rivális milícia tűzharcában, miközben az amerikai követség előtt parkolt. Holm a nagykövetség belső védelmi haderejében szolgált. Háromezer amerikait segített evakuálni Libanonból. A háborús zónában töltött idő alatt háromszor lőttek rá, kétszer gránátvetővel, egyszer pedig egy emberrablási kísérletben, amikor épp a reptérre igyekezett, hogy felvegye a nagykövetség egyik dolgozóját. Később, még abban az évben, a követség két munkatársát elrabolták az autóval együtt, és megölték.

Miközben Bejrútban szolgált, Mike Holm titokban Egyiptomban is dolgozott, és felgöngyölt egy ötszáz kilogramm hasissal kapcsolatos ügyet, miközben az árut Damaszkuszból Kairóba szállították. Az ANGA rendőreivel együttműködve Holm tető alá hozott egy húsztonnás hasisfogást is. Húsz tonna – nem kevés. A hasist 105 mm-es tarackokra cserélték be, amiket a keresztény milícia használt Libanonban.

Az egyiptomi kormány kérésére Holm DEA-irodát nyitott Kairóban; lefoglalt egy nagyobb heroinszállítmányt is egy hajón, amely a Szuezi-csatornán kelt át. Egyik szabadnapomon elmentem a kairói ANGA-múzeumba. Egy egész kirakatot szenteltek Michael Holm DEA különleges ügynök munkájának és szorgalmának.

Azt terveztem, hogy távozom Kairóból, és Izraelbe megyek; találkozót szerveztem a Berro szervezet tagjaival Észak-Izraelben, nem messze Haifától.

Mohammad Berro, a családfő sikeres szállodát üzemeltetett az izraeli–libanoni határon. Az izraeli hatóságok már őrizetbe vették.

Csakhogy miközben Kairóban voltam, a DEA megtudta, hogy az izraeliek a Berro családot titkosszolgálati aduászként használják. Az izraeli titkosszolgálat értesült a ténykedésemről. Amikor megtudták, hogy Izraelbe készülök, méghozzá álcázva, meglehetősen feszültek lettek.

Jimmy ismét felhívott Párizsból.

– Újabb problémánk akadt, Eddie.

– Miféle probléma?

– Kayed most beszélt a fivérével.

– Persze, Safurral. – Artie spiclije, aki miatt bujkálni kezdtem a kíváncsi szemek elől LA-ben. – Na és?

– A következőről van szó. A fivér beszélt az apjukkal, Mohammaddal, és bogarat tett a fülébe.

Mohammad Berro és az izraeli hatóságok igazán nem szerették egymást. De miután a Reef Star-ügy miatt Mohammadot bezárták, és Egyiptomban halálbüntetés várta, próbált időt nyerni magának. Együttműködött az izraeli hatóságokkal mint informátor. Kapcsolatba lépett az izraeli hatóságokkal, és kérdezősködni kezdett valami „Eddie nevű srácról LA-ben”.

Az izraeli titkosszolgálat csak kettőt telefonált. Egyet a nicosiai DEA-nak, egyet pedig a virginiai Arlingtonba, és valaki – a mai napig nem tudom pontosan, ki – elkotyogta:

– Persze! Eddie a mi emberünk. Egyébként most is ott van, próbálja összehozni az üzletet.

Kétségbeesetten repültem Tel Avivba, hogy helyrehozzam a dolgot az izraeli titkosszolgálatnál. Az izraeli zsaruk a Ben Gurion Reptéren vártak, és egyenesen Jeruzsálembe vittek. De egy szempillantás alatt odalett minden. Nem kellett néhány percnél több, hogy Kayed megtudja, Izraelben vagyok, és próbálom kelepcébe csalni. Az az egyetlen elszólás mindent elrontott.

De lám, mennyire agyafúrt a Berro-szervezet. A hétköznapi bűnözők elmenekülnek vagy azonnal ügyvédet fogadnak. Ők azonban máshogy jártak el. Hogy rövidre zárják a nyomozásunkat, Kayed tetvére, Safur egyenesen a DEA San Diegó-i irodájába ment – egyedül –, hogy feldobjon engem! Úgy tett, mintha nem tudná, hogy DEA-ügynök vagyok.

– Berrót megkörnyékezte ez az Eddie nevű fickó, aki tíz kiló libanoni heroint akar – mondta. – Odaadta Kayednek a pénzt, de mi nem akarunk semmit sem csinálni vele.

Csakhogy Safur egy keménykötésű DEA-ügynökbe szaladt a San Diegó-i irodánkban, Gordon Taylorba.

– Oké, hol az a pénz? – kérdezte Taylor.

– Már betettük a bankba.

– Hol? Melyik bankba?

– Azóta átutaltuk külföldre.

– Ó, tényleg?

Azonnal lelepleződött az ügyes kis tervük.

Kayedet néhány órán belül letartóztatták. Tulajdonképpen nem nagyon vádolhattuk mással, mint hivatalos kormányzati pénzek ellopásával.

De a károkozás megtörtént. A nagy fogás, a tíz kiló Bekaa-völgyi hernyó soha nem ért LA-be. Közel hat hónapi munka veszett kárba valami DEA-funkcionárius ostobasága miatt, akinek nem sikerült a legegyszerűbb feladatot teljesíteni: teljes tudatlanságot színlelni.

Az izraeli titkosszolgálat fejeseinek sokkal többet ér egy magas rangú bizalmas hírforrás, aki jól működő szállodát üzemeltet a libanoni határon, mint holmi tízkilós heroinüzlet Los Angelesben. Az izraeliek az országuk biztonsági tartalékának tekintették Mohammadot.

Azóta három ügyben jártam Izraelben, és minden egyes zsaru és hírszerző ügynök – a nemrég alakult Szervezett Bűnözési Egység dandárparancsnokáig bezáróan – mindig a fejét rázza:

– Nem tudom elhinni, hogy ilyen közel jártál Kayedhez!

Lejátszottam nekik az összes beszélgetést, amit felvettem, miközben Kayeddel voltam LA-ben. Senki se akarta elhinni, hogy negyvenszer találkoztam szemtől szemben a ravasz Berróval.

Ez minden, mivel a negyven felvételen hiába tárgyaltunk Kayeddel mindenféle drogügyletekről. Miután a drogbáró állandóan arról beszélt, mennyi „Rolexet” tud nekem adni, esélyünk sem volt bíróság elé állítani. Megúszta három év börtönnel. Nem volt túl kemény, mert fogházban töltötte le a büntetést, és sokkal jobban járt, mint ha összehoztuk volna a tízkilós üzletet. Ha a tíz kiló hernyó LA-be jön, huszonöt év várt volna rá egy szigorúan őrzött szövetségi fegyházban.

De azért kicsit megütöttük. Minden vagyonát elvesztette: a szép kis házát Huntlington Beachen, az autóit. Elvesztette a tanulói vízumot is, így nem diplomázhatott le a USC-n.

Mint mindig, a DEA próbált nagy perspektívában gondolkodni. Miután nem dughattuk hosszú időre börtönbe, a második legjobbat csináltuk: beszerveztük.

Segített több otthoni kábítószer-üzletben. Beépített informátorként használtuk, és össze is hozott nekünk egy nagy fogást Észak-Karolinában. Azután visszaküldtük a Közel-Keletre. Hivatalosan Libanonba deportáltuk, mint „nemkívánatos”, elítélt bűnözőt. Nem hivatalosan úgy ment haza, mint bizalmas DEA-informátor.

Az utolsó személyes találkozásunkkor LA-ben elhúztam előtte a mézesmadzagot. – Figyeljen, Kayed! Hozzon össze nekünk néhány jó fogást, és talán módot találunk rá, hogy visszajöhessen az USA-ba.

Ez volt minden vágya, hogy folytathassa kényelmes dél-kaliforniai életmódját. Kayed nem akart újra a háború tépázta Libanonban élni.

Ha beépített ügynökkén dolgozol, közeli kapcsolatba kell kerülnöd a célpontoddal. Ismered a kedvenc ételét, italát. Felismered a felesége parfümjét; tudod, melyik Verdi-operát szeretné nagyon megnézni. Ezt nem lehet megspórolni: össze kell bratyizni. Ami még fontosabb: meg kell nyerned a bizalmát. Te vagy a bizalmasa. Te vagy, akire az életét is rábízná.

Ez az, amiben a DEA mindenki másnál jobb.

Ugyanígy, amikor informátorokkal van dolgod, nem szabad elfeledned: szorosan összetapadva táncoltok. Senki sem kezeli az ügyeidet vagy az informátoraidat úgy, mint te. Nem passzolhatod csak úgy át ezt a kapcsolatot a többi ügynöknek. Bensőséges, egyedülálló kémia működik köztetek, ami szemtől szemben alakult ki két férfi között.

Ezt a fontos leckét Kayed Berro letartóztatása után tanultam meg. Soha többé nem ismételném meg.

Már nem foglalkoztam Kayeddel, és ahogy múltak az évek, apránként elvesztettük fölötte a hatalmunkat.

Végül teljesen megszűnt vele a kapcsolatunk.

Ugrunk két évtizedet.

A Kayed Berróról készült, legfrissebb hírszerzési fotókon középkorú férfit látni, aki ijesztő változáson ment át az általam ismert, tésztaképű USC villamosmérnök-hallgatóhoz képest.

Most hosszú, őszülő fekete szakálla van, és úgy öltözik, mint egy hithű dzsihádista; átvette az apja, Mohammad helyét, mint pátriárka.

Jelenleg a DEA „célszemélyként” tartja számon, mint a Hezbollah finanszírozóját.

{1} DEA: Drug Enforcement Administration (kábítószer-ellenes hatóság). Amerikai rendőri szerv, fő feladata a kábítószer-csempészés és -terjesztés megakadályozása, illetve a kábítószerrel kapcsolatos szervezett bűnözés elleni küzdelem.

{2} Az amerikai DEA-nál a folyamatban lévő nyomozásokról szóló jelentéseket DEA-6-nak hívják. Mi többnyire csak „hatosként” emlegetjük őket.

{3} George Armstrong Custer (1839–1876) az Egyesült Államok Hadseregének lovassági parancsnoka volt, aki mindig félelmet nem ismerve, agresszívan küzdött. 1876. június 25-én a Little Bighorn-i csatában esett el. (a ford.)

{4} A CIA szlengelnevezése, mivel a CIA központja a virginiai Langleyben van. (a ford.)

{5} A DEA-nak van egy elit programja, amelyben megbízható egységeket állomásoztatnak a világ kényes pontjain: Mexikóban, Kolumbiában, Thaiföldön, Burmában és Afganisztánban.

{6} 1957–ben az amerikai rendőrség rajtaütött egy tanyán a New York közeli Apalachinban, ahol az amerikai maffia tagjai tartottak megbeszélést.

{7} Under and Alone: The True Story of the Undercover Agent Who Infiltrated America’s Most Violent Outlaw Motorcycle Gang (Random House)

{8} Primo: spanyolul unokatestvér, de használják közeli barátokra is. (a ford.)

{9} Az Aranyháromszög a világ egyik legnagyobb kábítószer-termelő vidéke, melyet Burma (Mianmar), Thaiföld, Vietnam és Laosz alkot. (a ford.)

{10} Én csupán a huszonnegyedik ember voltam, aki a DEA történetében bekerült a Possible Clubba. Manapság körülbelül hatvanan vannak. Az FBI klubja a gazdasági válságig nyúlik vissza. Az ő Possible Clubos listájuk sokkal nagyobb. A DEA Possible Klubja csak 1973 óta létezik. A mi tagságunk jóval kisebb. Ezzel együtt megtiszteltetés, hogy bekerülhettem a Possible Clubba, és még mindig őrzöm a golyó lyuggatta sziluettcélpontot, ami az otthoni dolgozószobám falán lóg.

{11} A szakzsargonban flashnek, azaz villantásnak nevezik az akciók során a bűnözőknek vitt, „mutatóba” szánt árut, legyen az drog, pénz vagy fegyver. (a ford.)

{12} A szuperbankjegyeket a legjobb minőségű tintával készítik, gyapot-vászon keverékre nyomják, és úgy tervezik, hogy tartalmazza az amerikai valuta biztonsági elemeit, mint a vörös és kék jelző rostok, a biztonsági szál és a vízjel.

{13} 2 Sámuel 5:11‒12