A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

KINGPIN: How One Hacker Took Over the Billion-Dollar Cybercrime Underworld Crown Publishers, an imprint oft he Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Copyright © Kevin Poulsen, 2011

Hungarian translation © Mártha Dávid, Sziklai Katalin 2015

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Első magyar nyelvű kiadás: 2016

Kiadja a TWISTER MEDIA Kft.

1184 Budapest, Építő utca 13/C.

Postacím: 1680 Budapest, Pf.: 43.

info@twistermedia.hu

www.twister.hu

Felelős kiadó: Értékes Christos

Műszaki szerkesztő: Tóth András László

Lektor: Dobos Attila

Korrektor: Kótai Kata

Borítóterv: Pontusz

Borítókép: © Shutterstock / adike

A borítófotó a szerző engedélyével került felhasználásra.

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-80294-0-7

Laurennek,

életem bűnsegédjének

Tartalom

ELŐSZÓ

1. A kulcs

2. Halálos fegyverek

3. A Hungry Programmers

4. A White Hat

5. Cyberháború!

6. Hiányzik a bűnözés

7. Max Vision

8. Isten hozott Amerikában!

9. Lehetőségek

10. Chris Aragon

11. Script és a húszdolláros dump

12. Ingyen Amex!

13. Villa Siena

14. A razzia

15. UBuyWeRush

16. A Firewall-hadművelet

17. Pizza és plasztik

18. A meghallgatás

19. Carders Market

20. A Starlight Room

21. Master Splyntr

22. Ellenségek

23. Anglerphish

24. A nyilvánosság

25. A hatalomátvétel

26. Mi van a tárcádban?

27. Web War One

28. A kártyás bíróság

29. Egy sima, egy fordított

30. Maksik

31. A tárgyalás

32. A Pláza

33. A menekülési terv

34. DarkMarket

35. Az ítélet

36. Utóhatások

EPILÓGUS

ELŐSZÓ

A taxi egy vegyesbolt előtt álldogált{1} San Francisco belvárosában, míg Max Vision kifizette a fuvart és kipréselte 195 centi magas testét a hátsó ülésről. Sűrű barna haját sima lófarokba fogva hordta. Belépett a boltba, megvárta, amíg a taxi eltűnik az utcasarkon, csak azután indult el a kétutcányira lévő, biztonságot nyújtó menedéke felé.

Körülötte apró boltok és újságosbódék ébredeztek a borús ég alatt. Öltönyös alakok igyekeztek a környéken tornyosuló irodaépületek felé. Max is dolgozni készült, de az öltönyösökkel ellentétben ő kilencórás munkaideje leteltével aligha tér majd haza, hogy kialudhassa magát. Ezúttal napokra bezárkózik. Ha egyszer elindítja a tervezett akciót, nem mehet haza. Még csak le sem ugorhat harapni valamit. Egy randi a moziban teljesen kizárt. Amíg nem végzett, gyakorlatilag nem csinálhat semmi ilyesmit.

Ez volt a hadüzenet napja.

Hosszú léptei a Post Street-i toronyházak felé vitték. Az utcáról nézve ötször tizennégy tökéletesen egyforma erkélyablak meredt rá a Golden Gate híd színére festett falakból. Hónapok óta járt ebbe az apartmantömbbe. Próbált beleolvadni a cserediákok tömegébe, akik a rövid távú bérleti lehetőség és a megfizethető díjak miatt költöztek ide. Az ő nevét senki sem tudta – legalábbis az igazi nevét nem. Ahogy a múltjáról sem tudtak semmit.

Itt nem Max Butler volt, a vidéki bajkeverő, akit megszállottsága egy egész életét megváltoztató erőszakos cselekedetbe hajszolt, és nem volt Max Vision, számítógép-biztonsági szakértő sem, akinek a Szilícium-völgy cégei óránként 100 dollárt fizettek hálózataik biztonságának megerősítéséért. Az apartmanház liftjében állva Max átváltozott Icemanné, az amerikai cégek és fogyasztók zsebéből dollármilliárdokat kihúzó gazdasági alvilág egyik feltörekvő vezetőjévé.

Icemannek pedig tele volt a töke.

Hónapokon át pumpolta a kereskedőket országszerte, összeszedett egy halom hitelkártyaszámot, ami a feketepiacon több százezer dollárt ért volna. Csakhogy a piac befuccsolt. Két évvel korábban a titkosszolgálat egy virtuális buldózerrel darálta be a számítógépes alvilág legnagyobb csomópontját; a vezetőket bevarrták, a többiek számára pedig csak a chatszobák és a piti kis fórumok maradtak, mind tele biztonsági résekkel, meg persze szövetségi ügynökökkel és spiclikkel. Gajra ment az egész.

Akár tudtak róla, akár nem, az alvilágnak egy erős vezetőre volt szüksége, hogy összefogja őket. Hogy rendet teremtsen.

A liftből kilépve Max álldogált egy keveset a folyosón, hogy lássa, nem követték-e, majd kinyitotta lakása ajtaját, és belépett a fullasztó melegbe. A hőség volt a legnagyobb baj a rejtekhelyével. Az összezsúfolt szerverek és laptopok csak úgy ontották magukból a meleget, szinte felforralva a lakás levegőjét. Nyáron ugyan szerzett klímákat, de azok egyrészt alig hoztak enyhülést, másrészt viszont olyan magas villanyszámlát generáltak, hogy a gondnok akár arra is gondolhatott, hogy Max egy tápoldatos drogtermesztő üzemet tart fenn. Pedig csak a gépek voltak a szobában, összevissza tekergő kábelekkel egymáshoz kötve, amelyek közül a legfontosabb az ablakon mesterlövészpuskához hasonlatosan kifelé fordított, hatalmas parabolaantennához kígyózott.

Max, nem törődve a kellemetlen hőséggel, a billentyűzethez ült, és a számítógépes bűnözők gyülekezőhelyéül szolgáló fórumokat vette célba. Ezek általában virtuális kocsmák voltak, amelyek DarkMarket, TalkCash vagy ehhez hasonló neveken futottak. Két napon át oldalakat tört fel, ujjai szinte természetfeletti sebességgel száguldoztak a klaviatúrán, ahogy áthatolt az oldalak védelmén és ellopta a tartalmukat, a felhasználóneveket, a jelszavakat, és az e-mail címeket. Amikor elfáradt, ledőlt az összecsukható ágyra, aludt pár órát, majd álmos szemekkel újra munkához látott.

Végezetül lenyomott néhány billentyűt, könnyedén, ahogy egy gyújtogató lángra lobbantja a gyufaszálat, és megsemmisítette az oldalak adatbázisait. 2006. augusztus 16-án szétküldött egy mentegetőzőnek éppen nem mondható kör-e-mailt az elpusztított oldalak felhasználóinak: ettől a pillanattól fogva Iceman saját Cardermarket.com oldalához tartoznak, amely egy csapásra a világ legnagyobb virtuális feketepiacává vált, hatezer felhasználóval, versenytársak nélkül.

Max egyetlen csapással aláásta a rendvédelmi szervek többéves körültekintő munkáját, és újra életre keltette a milliárddolláros alvilágot.

Oroszországban és Ukrajnában, Törökországban és Nagy-Britanniában, amerikai lakásokban, irodákban és házakban, a bűnözők az alvilág első erőszakos hatalomátvételének hírére ébrednek majd. Néhányan közülük fegyvert tartottak az éjjeliszekrényükön, hogy megóvják lopott millióikat, ez ellen azonban nem tudtak védekezni. Az FBI és a titkosszolgálat ügynökei, akik hónapokat, éveket töltöttek azzal, hogy beépüljenek a most lerombolt alvilági fórumok felhasználói közé, ugyanolyan döbbenettel fogják olvasni az üzenetet, és egy pillanatra mindnyájuknak – a zseniális hackereknek, az orosz gengsztereknek, az álcázás mestereinek és a zsaruknak, akik az elfogásukra esküdtek fel – ugyanaz a gondolat jár majd a fejükben.

Kicsoda Iceman?

1.

A kulcs

Amint a pick-up megállt az út szélén{2}, a járdán gubbasztó tizenéves geekek már tudták, hogy baj lesz.

– Kibaszott waverek! – szólt ki az egyik cowboy a pick-upból. Szavait egy sörösüveg követte, amely az orruk előtt a járdán tört szilánkokra. A geekek számára, akik azért jöttek ki a klubból, hogy a hangos zenétől valamivel távolabb beszélgethessenek, ez nem volt újdonság. 1988-ban Boise-ben, ha az ember nyilvánosan ormótlan övcsat és a cowboykalap nélkül mutatkozott, minimum egy felé repülő sörösüvegre számíthatott.

Akkor az egyik geek olyat tett, amire a cowboyok nem számítottak: felállt. A magas, széles vállú Max Butler igazán impozáns jelenség volt, amit csak fokozott égnek álló, tüskés punk-rock frizurája, amely további hét centit dobott a magasságán.

– Waver? – kérdezte Max nyugodtan, mintha fogalma sem lenne róla, hogy a boise-i szleng így nevezi a new wave zenei irányzat rajongóit, a hasonló fura figurákkal együtt. – Az meg mi? – A két cowboy hőzöngött, káromkodott, de aztán végül hangos kerékcsikorgással és lobogó sárvédőkkel elhajtottak.

Amióta a felső tagozatban megismerkedtek, Max volt a kis geekcsapat nem hivatalos testőre az idahói Meridianben, Boise alvóvárosában, amit akkoriban 13 kilométernyi szedett-vedett gazdasági terület választott el a várostól. A város alapító atyái egy évszázaddal korábban azért nevezték a várost Meridiannek, mert pontosan a boise-i meridiánon, a 37 láthatatlan észak–déli vonal egyikén helyezkedett el, amelyek az amerikai földnyilvántartási rendszer Y-koordinátáit alkották. Valószínűleg ez volt az egyetlen, geekek számára érdekesnek mondható dolog a várossal kapcsolatban, ahol a suli rodeócsapatának jutott az összes jó csaj.

Max szülei fiatalon házasodtak{3}, és Phoenixből költöztek Idahóba, amikor ő még gyerek volt. Bizonyos szempontból a fiú a legjobb tulajdonságaikat egyesítette magában. Robert Butler vietnami veterán volt{4}, lelkesedett a modern technológiáért, és számítógépboltja volt Boise-ben. Anyja, az ukrán emigránsoktól származó Natalie Skorupsky humanista és pacifista volt; a Weather Channel és a természetfilmek{5} jelentették számára a kikapcsolódást. Max örökölte anyja tiszta életet fontosnak tartó értékrendjét: tartózkodott a vörös hústól, a cigarettától, az alkoholtól és a drogoktól, kivéve egyetlen balul sikerült kísérletet a dohány rágásával. Apjától kapta mélyen gyökerező szenvedélyét a számítógépek iránt. Gyerekkorától kezdve egzotikus gépek vették körül: hatalmas üzleti számítógépektől, amelyek irodapultnak is beillettek volna, egészen az első táskaméretű „hordozható” IBM-kompatibilis gépekig. Max szabadon játszadozhatott velük. Nyolcéves korában kezdett programozni BASIC-ben.

Lelki egyensúlya akkor borult fel, amikor a szülei tizennégy éves korában elváltak. Az apja Boise-ben telepedett le, Max pedig az anyjával és fiatalabb nővérével, Lisával Meridianben maradt. A válás teljesen tönkretette a kamasz Maxet, és úgy tűnt, mindössze két üzemmódban tudott létezni: vagy nyugodt volt, vagy teljesen őrült{6}. Amikor mániákus fázisba kapcsolt, a világ nem tudott lépést tartani vele: az agya fénysebességgel mozgott, és a lézer hatékonyságával koncentrált arra, amibe éppen belefogott. Miután megszerezte a jogsiját, ezüstszínű Nissanjának hűtőrácsát is kitaposva hajtott stoptáblától stoptábláig, mindezt laborszemüvegben, akár egy newtoni fizikával kísérletező őrült tudós.

Ahogy Max megvédte barátait, úgy próbálták megóvni ők Maxet saját magától. A legjobb cimborája egy derűs srác, Tim Spencer volt, aki egyrészt izgalmasnak találta a haverja világát, másrészt viszont folyamatosan próbálta megzabolázni őt. Egy nap Tim a házukból kilépve{7} pillantotta meg a barátját, amint egy lángokban álló, bonyolult geometriai alakzatot szemlélt a gyepen. Max talált a közelben egy kanna benzint. – Max, ez a mi házunk! – ordított rá Tim. A haverja hadarva kért bocsánatot, miközben a lángokat próbálták eltaposni.

Épp Max impulzivitása miatt döntöttek úgy a barátai, hogy nem szólnak neki a kulcsról.

A meridiani geekek{8} a kémialabor egyik sarkában egy bezáratlan íróasztalfiókban találták meg a kulcscsomót. Egy ideig csak figyelték, néha, amikor a tanár nem látta, kihúzták a fiókot, hogy lássák, még mindig ott van-e. Végül aztán elemelték, kicsempészték a laborból, és titokban a meridiani gimnázium több zárába is belepróbálták. Így jöttek rá, hogy az egyik kulcs egy tolvajkulcs volt az iskolához: a bejárati ajtó mellett az iskola összes ajtaját nyitotta.

Négy másolatot készítettek belőle: Timnek, Sethnek, Luke-nak és Johnnak egyet-egyet. A kulcscsomót ezután visszacsempészték a kémialabor homályába, de persze csak azután, hogy gondosan eltávolítottak róla minden ujjlenyomatot. Mindannyian egyetértettek abban, hogy Max nem tudhat a dologról. Az iskola tolvajkulcsa különleges talizmán volt, ami nagy gondosságot igényelt – semmiképpen sem akarták őrültségekre használni. Így a fiatalok felesküdtek, hogy végzős korukban valami igazán ütős mókára használják fel. Arra készültek, hogy átveszik az irányítást az iskola kommunikációs rendszere felett, és zenét bömböltetnek minden osztályteremben. Addig viszont a négy kulcs rejtve marad, ők pedig hallgatnak róla.

Egyikük sem szeretett titkolózni Max előtt, de azt mindnyájan látták, hogy a srác elkerülhetetlenül összeütközésbe fog kerülni az iskolavezetéssel. Max magasról tojt a tantervre, és míg a tanárok történelemről duruzsoltak vagy egyenleteket írtak a táblára, ő az asztalánál ülve betárcsázós faliújságrendszerekről vagy a világháló előtti webes fórumokról kinyomtatott anyagokat olvasott. A kedvence egy Phrack című online hacker hírlevél volt, amelyet a 80-as évek végének neves hackerei készítettek. A sima, dísztelen szövegeken keresztül Max követte a szerkesztők, Taran King és Knight Lighting, illetve más közreműködők, mint Phone Phanatic, Crimson Death és Sir Hackalot hőstetteit.

Az első otthoni számítógépek korszakában felnőtt generáció kezdte ízlelgetni a hatalmat, ami mindössze egy karnyújtásnyira volt tőle, a Phrack pedig izgalmas, felforgató információkat hozott egy Meridian álmoskás határain messze túlmutató világból. A hírlevél számai általában tele voltak tutorialokkal a Telnethez vagy a Tymnethez hasonló csomagkapcsolt hálózatokkal kapcsolatban, telefontársaságok számítógépeinek, például a COS-MOS-nak a leírásaival, és betekintésekkel nagyszabású operációs rendszerekbe, amelyek a világ légkondicionált géptermeibe zárt, hatalmas központi számítógépeket és minikomputereket hajtották.

A Phrack emellett szorgalmasan követte a tűzvonalban lévő hackereket és az állami, illetve szövetségi rendvédelmi szerveknél dolgozó ellenfeleiket érintő híreket. Ez utóbbiak épp akkoriban kezdtek reagálni a kihívásra, amelyet a szabadidős hackerek felbukkanása jelentett. 1989 júliusában a Cornellen végzett ifjabb Robert T. Morrist a vadonatúj szövetségi számítógépes bűnözési törvény értelmében ítélték el, amiért útjára indította az első internetes férget. A vírus hatezer gépet fertőzött meg: korlátozta a sávszélességet, és leállította a rendszert. Ugyanebben az évben Kaliforniában a fiatal Kevin Mitnicket másodszor tartóztatták le hackelésért, ezúttal egy évet kapott, ami megdöbbentően szigorú büntetésnek számított akkoriban.

Max „Lord Max” néven vált ismertté{9} a boise-i faliújságrendszereken, és elmerült a phone phreaking hacker berkekben a 70-es évektől alkalmazott módszerének útvesztőiben. Commodore 64-es modemével keresett ingyenes távolsági hívókódokat, amikor először került összeütközésbe a kormányzati erőkkel. A boise-i iroda egyik titkos ügynöke felkereste Maxet az iskolában, és szembesítette phreakelésének bizonyítékaival. Nem volt még nagykorú, így nem helyezték vád alá, de az ügynök figyelmeztette, hogy ha ezen az úton halad tovább, meg fogja ütni a bokáját.

Max fogadkozott, hogy tanult a dologból.

Aztán megtörtént az, amire senki sem számított. A fiú észrevett egy fura alakú kulcsot John kulcscsomóján, és rákérdezett, hogy mi az. A haverja elmondta neki.

Max és John még aznap este behatoltak az iskolába, és ámokfutásba kezdtek. Üzeneteket firkáltak a falakra, kifújták a poroltók tartalmát a folyosókon, és kifosztották a kémialabor bezárt szekrényét. Max elhozott egy csomó különféle vegyszert, és a kocsijának a hátsó ülésére pakolta azokat.

Seth telefonja másnap kora reggel megcsörrent. Max volt az; egy kis ajándékot hagyott Sethék előkertjében. A srác, amint kilépett a házból, rögtön meglátta a csinos kupacban felhalmozott vegyszereket a gyepen. Pánikba esett, összeszedte a cuccot, és a hátsó udvarba vitte, majd fogott egy lapátot, és ásni kezdett.

Az anyja rajtakapta, amint épp a bizonyítékokat készült eltemetni.

– Ugye tudod, hogy fel kell hívnom az iskolát? – kérdezte.

Sethet az igazgatói irodába hívatták, és alaposan kikérdezték, de nem volt hajlandó elárulni Maxet. Az egyenruhás biztonsági őrök egyesével vitték a meridiani gimi geekjeit az igazgatóiba kihallgatásra – néhányukat bilincsben. Amikor Johnra került a sor, ő köpött. Az iskola értesítette a rendőrséget, akik árulkodó sárga jódnyomokat találtak Max Nissanjának hátsó ülésén.

A vegyszerek ellopását nagyon komolyan vették Meridianben. Maxet azonnal kirúgták, és fiatalkorúként vádat emeltek ellene. Ő bűnösnek vallotta magát köztulajdon szándékos rongálása, szándékos betörés és nagy értékre elkövetett lopás bűntettében, majd két hetet töltött egy zárt intézményben, ahol pszichológusok vizsgálták. Bipoláris zavart diagnosztizáltak nála. Próbaidőt kapott. Az anyja Boise-be küldte, hogy éljen az apjával, és járjon az állam egyetlen katolikus gimnáziumába, a Bisoph Kellybe.

Max első rendőrségi ügye ugyan nem volt súlyos, de impulzivitása és hajlama a bajkeverésre, amely az iskolába való betörésre késztette, mélyebben gyökerezett a személyiségében. És a sors még számos tolvajkulcsot adott a kezébe.

2.

Halálos fegyverek

Ez itt a társalgó!!!{10}

A nagy elsötétített szobának nincsenek kézzelfogható kijáratai. A tömeg párnákon hever egy hatalmas tévé előtt, a hűtő tele, és van egy bár is.

Ez a felirat fogadta a TinyMUD látogatóit. A TinyMUD egy online virtuális világ volt, amely a valóságban egy bézsszínű, kisebb hűtőszekrény méretű számítógépen létezett egy pittsburghi végzős diák szobájában. 1990-ben szerte a világon több száz ember látogatta az interneten keresztül. Közöttük Max is, aki épp akkor kezdte meg tanulmányait a Boise-i Állami Egyetemen.

Az internet akkor hét éve létezett, és körülbelül hárommillió ember fért hozzá alig háromszázezer gazdagépen keresztül{11}, amelyek védelmi cégeknél, katonai létesítményeken, illetve egyre gyakrabban egyetemeken és főiskolákon működtek. Egyetemi körökben korábban a hálózatot túl fontosnak tartották ahhoz, hogy az egyetemisták számára elérhetővé tegyék, de ez a szemlélet már változóban volt, és minden magára valamit is adó egyetem biztosította az internet-hozzáférést a hallgatói számára. A MUD-ok – vagyis multi-user dungeon-ök – sokak kedvelt kikapcsolódásává váltak.

Mint annyi minden más a világháló előtti interneten, a MUD kizárólag szöveges élményt nyújtott: a világ minden dimenzióját szöveg definiálta, az irányítást pedig egyszerű vezényszavak – „délre”, „északra” – tették lehetővé. A TinyMUD különlegessége abban állt, hogy ez volt az első online világ, amely nem a Dungeons and Dragons inspirálta szabályok szerint működött, amely a korábbi MUD-okat gúzsba kötötte. Ahelyett például, hogy a kreativitást az adminisztrátorok vagy „varázslók” megválasztására korlátozta volna, a TinyMUD minden játékos számára biztosította a lehetőséget, hogy megváltoztassa az őt körülvevő világot. Mindenki létrehozhatta a saját terét, meghatározhatta annak tulajdonságait, kijelölhette a határait, és látogatókat is fogadhatott. A játékosok e felhasználó alkotta társalgót hamar kinevezték a világ társasági központjának, és hozzá is építettek, egészen addig, amíg a társalgó ki- és bejáratai közvetlenül csatlakoztak vagy kétszáz különböző helyhez, köztük például Ghondahrl lakásához vagy Majik Perverz Palotájához.

A TinyMUD-ból emellett száműzték a D&D-stílusú jutalmazási rendszert, amely pénzgyűjtésre, küldetések teljesítésére vagy szörnyek lemészárlására épült. Itt az orkokkal való csatározás és az XP gyűjtögetése helyett a felhasználók beszélgettek, flörtöltek, veszekedtek és virtuális szexuális életet éltek. Kiderült: azáltal, hogy a játékot megszabadították a szerepjáték kötöttségeitől, az sokkal életszerűbbé vált, ami tovább növelte a rákattanás lehetőségét. A korabeli vicc szerint a MUD valójában a „multi-undergraduate destroyer” (több egyetemi hallgatót tönkretevő) rövidítése. Max számára ez a poén többnek bizonyult egyszerű viccnél.

Max sürgetésére{12} barátnője, Amy{13} is csatlakozott vele az egyik TinyMUD-hoz. Az eredeti a Carnegie Mellon Egyetemen még áprilisban megszűnt, de addigra ugyanaz az ingyenes szoftver működtetett egy csomó újabb MUD-ot szerte a neten. Max Lord Max lett, Amy pedig a Cymoril nevet választotta, Michael Moorcock Melnibonéi Elric regény- és novellasorozatának tragikus hősnője után. A sorozat Max egyik kedvence volt.

A történet szerint Cymoril Elric – egy gyenge albínó, akit egy Stormbringer nevű varázskard félelmetes varázsló császárrá változtatott – szerelme volt. Max számára ez a varázskard a számítógép feletti hatalom metaforája lett: a megfelelő kézben egy hétköznapi emberből is királyt csinálhat. Elric számára a kard ugyanakkor átok is volt: sorsa a pengéhez kötötte, próbálta megszelídíteni, de végül az uralma alá került.

Elric eposzba illő, eleve kárhozatra ítélt románca Cymorillal nagyon is hasonlatos volt a Max által szülei válása óta dédelgetett, terhelt, megalkuvást nem tűrő romantikus szerelem víziójához. Cymoril végül Elric és gyűlölt unokatestvére, Yyrkoon harcában leli halálát. Cymoril könyörög Elricnek, hogy tegye a hüvelyébe Stormbringert, és hagyja abba a harcot, de a férfi, mindent elemésztő haragjában, folytatja, és halálos csapást mér ellenfelére. Yyrkoon utolsó leheletével elkeseredett bosszút áll: Cymorilt a Stormbringer hegyére löki.

Aztán, ahogy felszállt elméjéről a köd{14}, rádöbbent a sötét igazságra, és fájdalmában felnyögött, akár egy állat. Megölte a nőt, akit szeretett. A rúnákkal rótt kard, pengéjén Cymoril vérével, kihullott a kezéből, és csörömpölve lehullott a lépcsőn. Ő ügyet sem vetett rá. Elric, immár zokogva, a halott lány mellé roskadt, és karjaiba vette.

– Cymoril – nyögte, testét zokogás rázta. – Cymoril, én öltelek meg.

Amikor először találkozott Maxszel, Amy menőnek látta, lázadónak, punkos megjelenésével elütött a boise-i fiatalok többségétől. De amikor minden szabad pillanatukat együtt töltötték, Amy kezdte meglátni a fiú személyiségének sötét, kényszeres oldalát, különösen azután, hogy a srác bevezette őt az internet és a TinyMUD világába.

Kezdetben Max izgalmasnak találta, hogy barátnője is osztozik az online világ iránt érzett szenvedélyében. Ahogy azonban Amy kezdett új barátokat szerezni a MUD-ban, fiúkat is, Max féltékeny és támadó lett. Nem számított, hogy a lány a virtuális vagy a való világban csalta meg: mindkettőt hűtlenségnek vette. Megpróbálta lebeszélni a MUD-okról, de Amy nem állt kötélnek, így on- és offline egyaránt veszekedni kezdtek. Amynek végül elege lett a dologból: végül is egy ostoba számítógépes játékon vitatkoztak. 1990 októberében, egy szerda éjszaka a TinyMUD-on egy másik felhasználó szobájában voltak, amikor Cymoril közölte Lord Maxszel, nem biztos a kapcsolatuk jövőjében.

Ez volt Max első komoly kapcsolata, így a reakciója is meglehetősen erős volt. Megesküdtek, hogy együtt fogják leélni életüket. Így most az elválás helyett mindkettejüknek meg kell halnia – írta a MUD-on. Azután nyíltan leírta, hogyan fogja megölni a lányt. A többi felhasználó egyre növekvő aggodalommal figyelte, ahogy dühödt kirohanása komoly fenyegetéssé vált. De mihez kezdhettek?

A virtuális világ egyik „varázslója” megszerezte Max IP-címét a szerverről, és az egyszeri azonosító könnyedén elvezette a Boise-i Egyetemre. A MUD népe kikereste a telefonkönyvből az Ada megyei seriff boise-i irodájának számát, és felhívták a figyelmét egy esetleges gyilkosság-öngyilkosság lehetőségére.

Az év ígéretesen indult Max számára. Remekül helytállt a részmunkaidős állásában, amit apja ajánlott fel neki a boltjában. HiTech rendszerekkel dolgozott, irodai munkát végzett, árut szállított házhoz a cég autójával, és PC-kompatibilis gépeket szerelt össze a boltban. Emellett sikerült nem megszegnie a próbaidő feltételeit, bár a bipoláris zavarra felírt gyógyszereit nem szedte. Az apja nem akarta, hogy begyógyszerezve dolgozzon, és Max egyébként sem értett egyet a diagnózissal.

1990 februárjában kezdett járni Amyvel, négy hónappal azután, hogy először találkozott vele a Zoo nevű klubban, ahol a boise-i fiatalok szórakoztak. A szőke, kék szemű Amy egy évvel fiatalabb volt a fiúnál, és akkor még Max barátjával, Luke Shenemannel járt, akinél a meridiani suli egyik tolvajkulcsa volt. Max utolsó gimnáziumi évének végén kezdett komolyra fordulni a dolog.

Max semmit sem csinált félgőzzel, így Amy iránti elkötelezettségét is abszolút komolyan vette. A lány a Boise-i Állami Egyetemre akart jelentkezni, így Max is ezt tette, elhalasztva álmát, hogy a CMU-ra vagy az MIT-re járjon. Hazavitte, és bemutatta a számítógépének. Együtt tetriszeztek. A kapcsolatuk semmiben sem hasonlított a szüleiéhez. Mindketten azt gondolták, hogy örökké fog tartani.

Régi barátaival alig találkozott a nyári szünetben. Az őszi szemesztert aztán a Boise-i Egyetemen kezdte. Max számítástechnika szakra jelentkezett, és felvett egy csomó tárgyat a kalkulustól a kémián át egy adatszerkezetekkel foglalkozó számítógépes tárgyig. A többi diákhoz hasonlóan ő is kapott egy fiókot az egyetem közös UNIX-rendszerén. Ellentétben a többiekkel azonban ő azonnal hozzáfogott a rendszer feltöréséhez.{15} Max dolgát nagyban megkönnyítette egy diáktársa, David, aki addigra már feltört néhány fiókot a karon. Órákat töltöttek az egyetem géptermében a kijelzőn megjelenő szöveg zöld fényében a kattogó klaviatúrák előtt. Átfutottak jó néhány kari e-mail-fiókot, közben pedig hosszú, csendes párbeszédeket folytattak egymásnak üzenve a hálózaton keresztül. David alig tudott lépést tartani Max túlpörgetett agyával és gépelési tempójával, így Max gyakran elveszítette a türelmét. Mire vársz? – írta, amikor David elmaradt a válasszal. – Válaszolj már!

Némi helyi hackelést általában még toleráltak a rendszergazdák. Max viszont hamarosan elkezdett belepiszkálni más internetes rendszerek védelmébe, amiért rövid időre kitiltották a gépteremből. Amikor visszaállították a hozzáférését, újra a TinyMUD-on lógott, és Amyvel veszekedett.

A seriff hajnali kettőkor felhívta az egyetem rendszergazdáját{16}, hogy beszámoljon neki a gyilkossági-öngyilkossági fenyegetésről. A rendőrség bizonyítékokat keresett, és másolatot akart kapni Max tárolt fájljairól. A kérés bonyolult személyiségi jogi kérdések elé állította az egyetemet. A rendszergazdák, miután beszéltek az egyetem ügyvédjével, úgy döntöttek, önként nem adnak át semmit. Ehelyett Max fájljait rögzítették egy szalagon, őt pedig azonnal letiltották a gépről.

Amy nem gondolta meg magát a szakítással kapcsolatban, még ha lassan haladtak is a dolgok, mégis aggódott Max következő lépése miatt. Még akkor is fontos volt számára Max, és ahogy később a tanúvallomásában elmondta, tartott tőle, hogy kárt tesz magában.

Max a TinyMUD-on történt incidens után is hívogatta őt, de a beszélgetések mindig ugyanúgy zajlottak: a fiú először kedves volt, a barátságos, törődő oldalát mutatta, ahogy a barátai és a családja ismerte őt. Aztán önsajnálat és a fenyegetőzés következett, majd dühösen lecsapta a telefont.

Október 30-án Max megkérte Amyt, hogy találkozzanak személyesen. A lány még mindig reménykedve benne, hogy barátságban válhatnak el, beleegyezett, hogy átjön hozzá. Tudta, hogy az egyetemen mindenképpen összefutnak majd, és nem akarta, hogy a fiú utálja őt.

Max épp akkor költözött vissza Meridianbe az anyja ranch stílusú házába, amely egy csendes utcában állt, egy háztömbnyire régi gimnáziumától. Amyvel az ajtóban találkozott, és miután biztosította, hogy nem készül semmiféle őrültségre, a lány követte őt a hálószobájába a ház hátsó traktusába. Az anyja épp nem volt otthon, a srác tizennégy éves húga pedig tévét nézett.

Max még nem szerelte össze az ágyát, így a földön heverő matracra ültek, aztán elkezdtek beszélgetni az érzéseikről. Amy bevallotta, hogy találkozott egy másik fiúval a TinyMUD-on. Chadnek hívták és Észak-Karolinában lakott. A kapcsolat már túllépett a virtuális világon, képet küldtek egymásnak, és beszéltek telefonon is.

Max próbált uralkodni az érzésein, és visszanyelte a könnyeit. Azt mondta, úgy érzi, elárulták. Ugyanakkor nem akarta elhinni, amit hallott. Elkérte a lánytól Chad telefonszámát, elővett egy telefonkártyát, majd felhívta online riválisát.

Ezután egy feszült háromszereplős telefonbeszélgetés következett. Max bemutatkozott Chadnek, azután Amy vette át a szót. A lány elmondta új barátjának, hogyan érez. Aztán Chad elkérte Amy telefonszámát. Ő megadta, a beszélgetés pedig ráérős évődésbe ment át, ami tovább fokozta Max felkavart állapotát. Végül kivette a lány kezéből a telefont, és letette.

Amy figyelte, ahogy Max légzése felgyorsul, és tekintete összevissza cikázik a szobában.

– Meg foglak ölni – mondta végül. – Meg foglak ölni… Most meg fogsz halni.

A lány azt mondta, nem érzi úgy, hogy elárulta volna, és nem fog bocsánatot kérni. Max ekkor remegni kezdett. A következő pillanatban kezei Amy nyaka köré fonódtak, és lenyomta őt a matracra.

– Oké – mondta a barátnője. – Akkor miért nem ölsz meg?

Miután Max visszanyerte az önuralmát, azt akarta, hogy Amy tűnjön el a szeme elől. Felhúzta a matracról, kitessékelte a hálószobájából, átkísérte a házon, és szinte kilökte az ajtón.

– Most menj! – mondta neki. – Menj innen, mert nem akarlak megölni. De még meggondolhatom magam. – Amy beugrott a kocsijába, aztán gyorsan elhajtott.

Ahogy Boise felé hajtott, fejében újra végigpörgette az eseményeket. Annyira a gondolataiba merült, hogy nem vette észre az előtte haladó autót, amíg nagy zökkenéssel és fémes csikorgással neki nem ütközött.

Mindkét autó totálkáros lett, de személyi sérülés nem történt. Amikor Amy szülei értesültek a Maxnél történt incidensről, lányuk életéért kezdtek aggódni. Egy héttel a baleset után Amy elment a rendőrségre, ezt követően Maxet letartóztatták.

A fiú azt mondta a barátainak, hogy Amy eltúlozta az esetet. A lány verziója szerint Max egy órán keresztül fogva tartotta őt a szobájában, többször is a nyaka köré szorította a kezét, rövid ideig nem is kapott levegőt. Max szerint mindössze egy percig tartotta a kezét Amy nyakán, nem fojtogatta, és a barátnője bármikor szabadon távozhatott. Amy azt állította, hogy Max megszállott módjára hívogatta az eset után, és továbbra is fenyegette. A srác ezzel szemben azt állította, nem zaklatta őt, miután kitessékelte a házukból. Ami Maxet illeti, Amy voltaképpen feláldozta őt, hogy megússza az incidenst.

A megyei ügyész alkut ajánlott: megúszhatta volna egy szabálysértéssel, de egy hónappal azelőtt, hogy a bíróság 45 napra ítélte volna, Max – aki óvadék nélkül szabadlábon volt a tárgyalásig – meglátta Amyt az Egyetem sugárúton kézen fogva sétálni az új pasijával.

A srác érzései újfent győzedelmeskedtek józan esze felett. Hirtelen ötlettől vezérelve leparkolta apja céges kisbuszát a gyepre, és gyalog ment a pár után. Majd szétrobban a feszültségtől, amikor megkerülte őket.

– Hello! – köszönt rájuk.

– Neked nem lenne szabad a közelemben lenned! – tiltakozott Amy.

– Te már nem emlékszel, mennyit jelentettünk egymásnak?

Amy kísérője is megszólalt, de Max megfenyegette: – Jobb, ha vigyázol magadra, barátom! – Aztán elvonult. Egy pillanattal később beindította az autóját, majd az elválasztóvonalon keresztül száguldott a járdán sétáló pár felé. Elég közel húzott el Amy mellett, hogy a lány érezze a kocsi szelét.

A vádalkut visszavonták. A kerületi ügyész ezúttal a kelleténél szigorúbban értelmezte a törvényeket: a vádat halálos fegyverrel – Max kezével – elkövetett testi sértés bűncselekményére módosította. A vád azonban vitatható volt, lévén a fiú kezei semmivel sem voltak halálosabbak, mint bárki máséi.

Az ügyészség új alkut kínált neki: kilenc hónap börtön, ha beismeri, hogy fojtogatta Amyt. Ő erre nem volt hajlandó. Háromnapos tárgyalás és mindössze másfél órás mérlegelés után az esküdtszék bűnösnek találta Maxet. 1991. május 13-án Tim Spencer és még néhány geek a meridiani bandából a tárgyalóteremben ülve hallgatta, ahogy Deborah Bail bírónő öt év börtönre ítélte a barátjukat.

3.

A Hungry Programmers

Tim Spencer házát egy hegytetőn találta Max, a San Francisco-félsziget külvárosi területeit a Csendes-óceán partvidékének csendes, fejletlen városkáitól elválasztó hegyekben. A ház szó talán nem volt pontos, inkább villának nevezte volna az 550 négyzetméteres, 20 hektáros telken fekvő épületet, amely a Half Moon Bay nevű álmos tengerparti városkára nézett. Max az előtér oszlopai mellett elhaladva a dupla bejárati ajtón át egy tágas nappaliba jutott, amelynek félkörben ívelt szemközti falát a padlótól a mennyezetig érő ablakok borították.

Max akkor egy éve volt feltételes szabadlábon, és azért jött San Franciscóba, hogy új életet kezdjen. Tim és néhány idahói barátja bérelte a házat, amelyet „Hungry Majornak”neveztek, utalva az első vállalkozásukra, amelybe egy évvel korábban a San Francisco-öböl környékére költözésükkor vágtak bele. Azt tervezték, hogy egy számítástechnikai tanácsadó céggel törnek be a Szilícium-völgy gazdasági vérkeringésébe. A cég neve Hungry Programmers lett, a szlogen pedig: Kajáért programozunk. Ehelyett azonban a Szilícium-völgy hamar beszippantotta a geekeket, nemsokára mind teljes állásban dolgoztak, és a Hungry Programmers átalakult egyfajta nem hivatalos klubbá Tim barátai számára a meridiani gimiből és az idahói egyetemről. Összesen huszonnégyen voltak. A Hungry Majorban tartották a bulikat, és öten közülük ott is laktak. Max volt a hatodik.

A fiú kevés holmival, de súlyos csomaggal érkezett a házba; az igazságszolgáltatás jogtalan bánásmódja felett érzett keserűségét mindenesetre magával cipelte. 1993-ban, amikor Max második évét töltötte a börtönben, az Idahói Legfelsőbb Bíróság{17} egy Maxéhez hasonló ügyben hozott határozatot, amelynek értelmében a kéz vagy „bármely más testrész” nem tekinthető halálos fegyvernek. Ez azt jelentette, hogy Maxet semmilyen körülmények között sem ítélhették volna el minősített súlyos testi sértésért. A határozat ellenére a fellebbezését eljárásjogi okokra hivatkozva elutasították. A bíró elismerte, hogy Max jogi értelemben nem volt bűnös az ügyben, amiért börtönbüntetésre ítélték, de az előző ügyvédje egy korábbi fellebbezésben elmulasztotta felhozni ezt a védelmére, most pedig már túl késő volt.

Amikor 1995. április 16-án Maxet feltételesen szabadlábra helyezték, azzal a tudattal lépett ki a börtön kapuján, hogy egy olyan szabálysértés miatt töltött több mint négy évet az Idahói Büntetés-végrehajtási Intézetben, amelyért jog szerint jó, ha hatvan napot kellett volna leülnie a megyei börtönben. Nehéz időket élt át a rácsok mögött egy igazságtalan ítélet miatt, miközben a barátai egyetemre jártak, diplomát szereztek, elhagyták Idahót, és ígéretes karrierbe kezdtek.

Szabadulása után az apjához költözött Seattle közelébe. Tim, Seth és Luke San Franciscóból érkeztek autóval a meridiani gimi geekjeinek találkozójára. Csodálták Max börtönben megacélozódott izmait, és látszólag határtalan optimizmusát, dacára annak, hogy diploma helyett priuszt szerzett, ráadásul egy komoly bűncselekmény volt a rovásán. Max tudta, hogy nagy lehetőségek állnak előtte: három hónappal azután, hogy őt elítélték, egy brit informatikus létrehozta a világhálót. Így addigra közel 19 ezer weboldal létezett, köztük a Fehér Házé. Betárcsázós internetszolgáltatók jelentek meg minden nagyobb városban. Az America Online és a CompuServe hálózati hozzáférést is kínáltak.

Az egész világ online volt; Max már nem számított fura szerzetnek, aki rákattant egy hálózatra, amiről senki sem hallott. Most kiderült, hogy egy olyan csapat élharcosa volt, amelyhez már milliók csatlakoztak. A priuszának köszönhetően mégis alig talált számítógépes munkát Seattle-ben, eltekintve néhány apró-cseprő tech-support állástól, amelyeket egy ideiglenes munkákat közvetítő ügynökségen keresztül szerzett.

Az interneten Max általában kemény terepeken kalandozott. Minthogy a napi munkájában nem igazán talált szakmai kihívásokat, chatszobák hálózatán, az IRC-n (Internet relay chat) kutatott, amely a kamaszkorából ismert ősinternetnek egy fennmaradt darabkája volt. Amikor börtönbe került, az IRC a hálózat társasági központja volt. De ahogy a net felkapottá vált, a legtöbben átköltöztek könnyen használható azonnali üzenetküldő kliensekre vagy webalapú chatrendszerekre. Az IRC-en a hardcore geekek mellett kétes figurák maradtak csak – hackerek és kalózok, akik a felcicomázott, üzleti alapokra helyezett internet alatt húzódó elfeledett alagutakban és sikátorokban szőtték terveiket.

Max kitalált magának egy láthatatlan, fantomfigurát a cyberspace-ben. Az IRC-n a Ghost23 felhasználónevet választotta – a 23-as volt a szerencseszáma, és egyéb jelentései mellett a Ji kingben ez a hexagram volt a káosz szimbóluma. Elvegyült az IRC „warez” szcénájában, ahol a kalózok lopott zenék, szoftverek és játékok forgalmazásával szereztek hírnevet maguknak. Itt Max számítógépes virtuozitása értő fülekre talált. A fiú talált egy nem megfelelően védett FTP-fájlszervert{18} egy szolgáltatónál a colorádói Littletonban, és lopott szoftverek rejtekhelyévé alakította át maga és újdonsült barátai számára. Olyan lopott programokat halmoztak fel, mint a NetXray, a Laplink és a Symantec pcAnywhere alkalmazása.

Ez hiba volt, a szolgáltató ugyanis felfigyelt a lecsökkent sávszélességre, és Max feltöltéseit követve eljutott Bellevue-be a CompuServe irodaházába, ahol a fiú épp egy újabb ideiglenes állást kapott. Azonnal kirúgták. Alig egy éve szabadult a börtönből, és máris elveszítette a becsületét.

Max ekkor döntötte el, hogy új életet kezd a Szilícium-völgyben, ahol az internetes gazdaság hatalmasra duzzadt, és egy tehetséges számítógépes zseni könnyedén kaphatott munkát anélkül, hogy a múltjáról faggatnák.

Egy új névre volt szüksége, amit nem szennyeztek be múltbeli botlásai. A börtönben csak becenevén szólították, amelyet Max cyberpunk tematikájú, írógépen írt börtönmagazinjának címéből – Maximum Vision – rövidítettek. Ebben a tiszta, optimista névben benne volt minden, amivé válni akart, plusz magába sűrítette tisztaságát és reményteliségét is.

Ahogy Seattle eltűnt mögötte a visszapillantó tükörben, búcsút mondott Max Butlernek. Ettől kezdve Max Ray Vision volt a neve.

Max Visionnek tetszett az élet a Hungry Majorban. A minden oldalról hullámzó mezőkkel körülvett ház két szárnyához négy hálószoba, cselédszoba, külön étkező, karám és egy téglából épült pizzasütő kemence meg egy beltéri barbecue tartozott, amely a hatalmas, napfényes konyhából nyíló, szellőzőrendszerrel ellátott szobában állt. A geekek a könyvtárt gépteremmé, illetve szerverszobává alakították, ahová pusztán rekreációs céllal egy csomó játékhoz összeszerelt gépet is bezsúfoltak. Hálózati kábelt vezettek minden szobába nagy sebességű internetkapcsolattal, ami miatt részben le kellett zárni a 92-es főutat, mert a telefontársaságnak új kábelt kellett lefektetnie az út mentén. A nyugati és a keleti szárnyat egy ősrégi telefonvezeték kapcsolta össze. Utolsó simításként az egyik kiéhezett programozó hozott egy jacuzzit, amit a kertben, a csillagos ég alatt állítottak fel.

Max keresve sem találhatott volna ennél ideálisabb ugródeszkát új életéhez. Az egyik majorban lakó geek szerzett neki egy rendszergazda állást a Szilícium-völgyben az MPath Interactive nevű játékfejlesztő startupnál, amely lubickolt a befektetői pénzekben. A fiú belevetette magát a munkába. A geekekről kialakult általános képpel ellentétben ő a legnagyobb örömét a support feladatokban lelte. Szeretett segíteni az embereknek.

De nem kellett sok idő hozzá, hogy a seattle-i ballépése itt is utolérje. Egy reggel egy hivatalos kézbesítő jelent meg az íróasztalánál, és átadott neki egy 300 000 dolláros keresetet, amelyet a Software Publishers Association nyújtott be. A szoftverkiadók szövetsége úgy döntött, hogy az ő kalózakciójával fognak példát statuálni. „Ez figyelmeztetés minden internet-felhasználónak, aki azt gondolja, bármilyen következmény vagy büntetés nélkül megszegheti a szerzői jogi törvényt” – állt a szövetség sajtóközleményében.

Minthogy ez volt az első ilyen kereset, Max Butlerről röviden még a Wired magazin is írt, sőt az internet biztonságával foglalkozó kongresszusi meghallgatáson is megemlítették a nevét. Max Vision azonban jobbára sértetlenül úszta meg a dolgot, új életének szereplői közül ugyanis kevesen kötötték őt össze a több százezres perben említett kalózzal.

Amikor a média érdeklődése alábbhagyott, a szoftverkiadók szövetsége hajlandó volt csendben szemet hunyni az eset fölött, egy 3500 dolláros büntetésért, illetve némi ingyenes tanácsadásért cserébe. Az egész ügynek még pozitív hozadéka is lett: Max kapcsolatba került az FBI-jal.

Chris Beeson{19}, az FBI San Franciscó-i irodájának számítógépes bűnözés ellenes osztályától beszélte rá a dologra. Az FBI számára kapóra jönne Max segítsége a számítógépes alvilág útvesztőiben való kiigazodáshoz. Azt mondta, a szabadidős hackerek már nincsenek a szövetségiek célkeresztjében. Egy új, veszélyesebb számítógépes bűnözői csoport van kialakulóban. „Valódi” bűnözők: cybertolvajok, pedofilok, sőt terroristák. Az FBI már nem üldözi az olyanokat, mint Max és a barátai. – Nem mi vagyunk az ellenség – mondta Beeson.

A fiú segíteni akart, és 1997 márciusában hivatalosan is felvették az FBI bűnügyi informátor programjába. Az első szövetségiek számára készített jelentése egy bevezetés volt a vírusírás, a warez és a hackelés világába. A második jelentés tíz nappal később feldobott hackelt fájl-transzfer oldalakat – hasonlókat ahhoz, amelyet ő használt Seattle-ben – és egy zenével kalózkodó Rabid Neurosis nevű csapatot, akik az előző év októberében a Metallica Ride the Lightning című lemezének feltört változatával robbantak be a piacra.

Amikor Max megszerezte az AutoCAD egy kalóz verzióját, amit egy SWAT nevű csapat tört fel, az FBI ezt 200 dollárral jutalmazta. Beeson Max új kódnevén íratta vele alá a nyugtát: Equalizer.

Max kedvelte az FBI-ügynököt, és úgy tűnt, a szimpátia kölcsönös. Akkor még egyikük sem tudta, hogy egy nap Chris Beeson fogja rács mögé juttatni a saját Equalizerét, és ezzel elindítja az úton, amelynek végén éppolyan „valódi” bűnözővé válik, amilyeneket Beeson el akart kapni.

Jegyzetek

{1} A taxi egy vegyesbolt előtt álldogált: Interjú Max Visionnel.

{2} Amint a pick-up megállt az út szélén: Interjú Max egyik barátjával, Tim Spencerrel. A konfrontációt kevésbé részletesen, de Max volt felesége, Kimi Mack is megemlítette. Bár Max képes volt megfélemlíteni a rosszakarókat, soha nem kényszerült velük fizikai konfrontációba.

{3} Max szülei fiatalon házasodtak: Idaho állam kontra Max Butler, 1991. A Kerületi Bíróság negyedik bírósági kerülete, Ada megye, 17519-es ügyszám.

{4} Robert Butler vietnami veterán volt: Idaho állam kontra Max Butler és interjú Maxszel.

{5} A Weather Channel és a természetfilmek: Interjú Kimi Wintersszel és Maxszel. Max szülei nem voltak hajlandóak nyilatkozni.

{6} Vagy nyugodt volt, vagy teljesen őrült: Interjú Tim Spencerrel és „Amyvel”, Max volt barátnőjével. Max emocionális problémáit a Idaho állam kontra Max Butler-ügy jegyzőkönyvében is említik. Max is bevallotta, hogy a szülei válása nagyon megviselte.

{7} Egy nap a házukból kilépve: Interjú Tim Spencerrel. Max megerősítette az incidenst, de állítása szerint a tüzet a Spencerék házával szomszédos telken gyújtotta.

{8} A meridiani geekek: A tolvajkulcs története a Tim Spencerrel készített interjúkból származik. A bírósági jegyzőkönyv megerősítette Max elítélésének tényét. Max beismerte a betörést és a vegyi anyagok eltulajdonítását, de az iskolában történtek részleteiről nem volt hajlandó beszélni. John, a társa, akit nem ítéltek el, nem kommentálta az esetet.

{9} Max „Lord Max” néven vált ismertté: Max a titkosszolgálattal való találkozásáról egy interjúban mesélt. Az esetet az Idaho állam kontra Max Butler-ügyben benyújtott levélben is említik.

{10} Ez itt a társalgó!!!: From MUDs to Virtual Worlds, Don Mitchell, Microsoft (1995. március 23.).

{11} Alig háromszázezer gazdagépen keresztül: Több forrásból, többek között: „Illuminating the net’s Dark Ages,” Colin Barras, BBC News, 2007. augusztus 23.

{12} Max sürgetésére: Max testi sértéses ügyének részleteit jegyzőkönyvekből és az Idaho állam kontra Max Butler-ügy egyéb dokumentumaiból ismerjük, illetve a Maxszel és „Amy”-vel készült interjúkból. Vannak jelentős eltérések a vallomásokban, amelyek megemlítésre kerültek.

{13} A lányt valójában nem Amynek hívták.

{14} Aztán, ahogy felszállt elméjéről a köd: „The Dreaming City” Michael Moorcock, Science Fantasy 47 (1961. június).

{15} Ellentétben a többiekkel azonban ő azonnal hozzáfogott a rendszer feltöréséhez: Az SBU-s hackelések a Maxszel és Daviddel készített interjúkban kerülnek elő. David Max gyorsaságáról és türelmetlenségéről beszélt. Alexander Feldman, a BSU egyik professzora Max kitiltásáról beszélt az egyik interjúban, és elmondta, hogy Max több gépnél is bepróbálkozott.

{16} A seriff hajnali kettőkor felhívta az egyetem rendszergazdáját: A BSU volt rendszergazdájával, Greg Jahnnal készített interjú, aki akkor lezárta Max fiókját, és megőrizte a fájljait.

{17} Az Idahói Legfelsőbb Bíróság: Állam kontra Townsend, 124 Idaho 881, 865 P.2d 972 (1993).

{18} Max talált egy nem megfelelően védett FTP fájl-szervert: Cinco Network, Inc. kontra Max Butler, 2:96-cv-1146, Egyesült Államok Kerületi Bírósága, Washington nyugati kerület. Max ezt megerősítette, de azt mondta, hogy elsősorban a zenefájlok terjesztése érdekelte, nem a kalózszoftverek.

{19} Chris Beeson: Max és az FBI együttműködése az ügyvédje által benyújtott bírósági beadványokban szerepel. USA kontra Max Ray Butler-ügy, 5:00-cr-20096, Egyesült Államok Kerületi Bírósága, Kalifornia északi kerülete. Az együttműködés részletei és az ügynökökkel való kapcsolata a Maxszel készített interjúkban, illetve Max az ítéletet követő internetes írásaiban szerepel. Lásd: http://www.securityfocus.com/comments/articles/ 203/5729/ (2001. május 24.). Max azt írja, hogy nem érzi magát informátornak, pusztán technikai információkat adott át.