A HAZUG KULCSA

A VÖRÖS KIRÁLYNŐ HÁBORÚJA

MÁSODIK KÖTET

MARK LAWRENCE

Fordította

GY. HORVÁTH LÁSZLÓ

Mark Lawrence további könyvei

A széthullott birodalom

TÖVISEK HERCEGE

TÖVISEK KIRÁLYA

TÖVISEK CSÁSZÁRA

A vörös királynő háborúja

BOLONDOK HERCEGE

COPYRIGHT © MARK LAWRENCE, 2015

Mark Lawrence: The Liar’s Key – Book Two of The Red Queen’s War

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2015

Hungarian translation © Fumax Kft. és Gy. Horváth László, 2015

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Jason Chan

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-52-4

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás köszönet a Voyager tündéri személyzetének, akik mindezt lehetővé tették, és a könyvet az önök kezébe adták.

Külön köszönet Jane Johnsonnak kitartó és szerteágazó támogatásáért és értékes szerkesztőmunkájáért.

Ezer hála Sarah Chornnak, aki elolvasta a könyv egy korai változatát, és értékes tanácsokkal szolgált. 

És végül ismét tapsvihar illeti ügynökömet, Ian Druryt, meg a Sheil Land csapatát kiváló munkájukért.

A SZERZŐ JEGYZETE

Azok számára, akiknek egy évet kellett várniuk erre a könyvre, rövid jegyzetet fűzök az első kötethez, a Bolondok hercegéhez, hogy felfrissítsem emlékezetüket, s egyben elkerülhessem azokat a mennyei kínokat, hogy szereplőim az önök kedvéért kénytelenek legyenek elmesélni egymásnak mindazt, amit már amúgy is tudnak.

Csak olyasmiket említek meg itt, amiknek jelentősége lesz az alább következő történetben.

1. Jalan Kendeth (a vörös királynő unokája) és Snorri ver Snagason (egy óriás viking) Vöröshatárból (Észak-Olaszország) a Metsző Jégre (Észak-Norvégia) indult; varázs kötötte össze őket, amely egyiküket azzal verte meg, hogy fényesküdött, másikukat, hogy sötétségesküdött legyen.

2. Jalan most sötétségesküdött, és minden napnyugtakor meglátogatja egy Aslaug nevű női szellem.

3. Snorri fényesküdött, és minden napkeltekor meglátogatja egy Barakiel nevű férfi szellem.

4. Előzőleg a Fekete Erődbe mentek, hogy megmentsék Snorri feleségét és életben maradt gyermekeit Törtevezőjű Sventől és a Holt Király ügynökeitől, köztük nekromantáktól, nemszületettektől és Edris Deantől. Küldetésük kudarcba fulladt. Snorri családja odaveszett.

5. A Fekete Erődből csak hárman kerültek ki élve: Jalan, Snorri, valamint Tuttugu, a kövér és kissé félénk viking. Visszatértek Trond kikötővárosába, hogy ott teleljenek át.

6. Snorrinál van Loki kulcsa, egy varázserejű kulcs, amely minden zárat nyit. A Holt Király nagyon szeretné rátenni a kezét erre a kulcsra.

7. Lehetséges, hogy Fekete Erőd-beli ellenségeik közül életben maradt Edris Dean és több hardassa (vörös viking), továbbá egy maréknyi nekromanta is a Vízbefúlt-szigetekről.

8. Jalan nagyanyja, a vörös királynő mindeközben Vöröshatárban tartózkodik nővérével, a Néma Nővérrel, és bátyjával, Garyusszal. A Néma Nővér varázsa kötötte össze Snorrit és Jalant.

9. Több nagy hatalmú egyén mágiával manipulálja az eseményeket a Széthullott Birodalomban, a száz trón valamelyike mögött amolyan szürke eminenciásként meghúzódva. Ezek közé tartozik a Holt Király, a Kék Hölgy, a jégboszorkány Skilfar és az álommágus Sageous. Jalan Skilfarral és Sageousszal már találkozott a Fekete Erőd felé menet. A Holt Király többször is megpróbálta megölni Jalant és Snorrit. A Kék Hölgy hosszú és titkos háborút vív a vörös királynővel, és mintha a Holt Király kezét is ő irányítaná, bár lehet, hogy az erről nem tud.

ANYÁMNAK, HAZELNEK AJÁNLOM

PROLÓGUS

Két férfi egy sokajtós szobában. Az egyik köntösbe öltözött, magas, zord alak, sugárzik róla a kegyetlenség és az értelem, a másik alacsonyabb, nagyon sovány, meghökkentően bozontos hajú, színeváltó bohócruhájától káprázik a szem.

Az alacsony nevet, sokszögű nevetése madarat ölhetne röptében, virágot fakaszthatna az ágon.

– Én idéztelek meg! – A magas férfi fogai összeszorítva, mintha még mindig a helyéhez akarná szegezni a másikat, noha karjai lelógnak az oldalán.

– Jó trükk, Kelem.

– Ismersz engem?

– Én mindenkit ismerek. – Hirtelen vigyor. – Te vagy az ajtómágus.

– És te ki vagy?

– Ikol. – Ruhája vált, rongyos sárga kockák kék alapon, ahol az előbb még bíbor liliomok voltak szürkén. – Olik. – Mosolya vakít, metsz. – Vagy Loki, a koki.

– Isten vagy, Loki? – Kelemnek nincs humora, ő utasítgatásra termett. Kőszürke szemében parancs és nagy, rettenetes összpontosítás.

– Nem. – Loki körbeperdül, az ajtókat nézi. – De szoktam hazudni.

– Akit én hívtam, az a legnagyobb hatalmú…

– Nem mindig azt kapod, amit akarsz. – Majdnem kántálja. – De néha azt kapod, amire szükséged van. Engem kaptál.

– Isten vagy?

– Az istenek unalmasak. Álltam a trónus előtt. Ott ül Odin, a vén félszemű, hollók suttognak mindegyik fülébe. – Loki elmosolyodik. – Mindig a hollók. Ez érdekesen hangzik.

– Szükségem van a…

– Az emberek nem tudják, mire van szükségük. Jóformán azt se tudják, mit akarnak. Odin, viharok atyja, istenek istene, zord és bölcs. De leginkább zord. Neked pont tetszene. És figyel… mindig figyel… ó, mi mindent látott ő! – Loki megperdül, felméri a szobát. – Én viszont csak egy bolond vagyok a csarnokban, ahol a világot teremtették. Szökdécselek, tréfálkozom, táncikálok. Én nem számítok. De képzeld csak el… ha én mozgatnám a szálakat, én táncoltatnám az isteneket. Mi lenne, ha a középpontban, ha elég mélyre ásnál, ha felfednél minden igazságot… mi lenne, ha mindennek a közepén… egy hazugság volna, mint a kukac az alma belsejében, összetekeredve, mint Uroborosz, ahogy az emberek titka rejtőzik összetekeredve minden egyes porcikád belsejében, akármilyen apróra szeletelsz is? Hát nem lenne jó vicc?

Kelem mogorva képet vág erre a sületlenségre, majd gyors fejrántással visszatér eredeti céljához.

– Ezt a helyet én készítettem. A kudarcaimból. – Az ajtók felé mutat. Tizenhárom egymás mellett, egy üres szoba két falán. – Ezeket az ajtókat nem tudom kinyitni. Te elmehetsz innen, de egyetlen ajtó sem nyílik ki, míg minden ajtót ki nem nyitnak. Én csináltam ilyenre. – Egyetlen gyertya világít a helyiségben, lángja táncol, ahogy az ott tartózkodók mozognak, árnyékuk az ütemére ugrál.

– Miért akarnék elmenni? – Egy kupa jelenik meg Loki kezében, ezüstkupa csordultig vérsötét, vérvörös borral. Beleiszik.

– A tizenkét arkangyalra parancsolom…

– Ja, ja. – Loki elhessenti a felszólítást. A bor sötétül, a végén már fekete, vonzza a szemet, vakít. Olyan fekete, hogy az ezüst kopik, romlik. Olyan fekete, hogy már nem egyéb, mint a fény hiánya. Aztán meg kulcs. Egy fekete üvegkulcs.

– Csak nem ez a… – mohóság csendül ki az ajtómágus hangjából – …nyitja őket?

– De még mennyire. – Loki megpörgeti a kulcsot az ujjai közt.

– Miféle kulcs ez? Csak nem Akheróné? Akit letaszítottak a mennyből, amikor…

– Jó kulcs. – Loki a mágus szemébe néz. – Ez minden kulcs. Minden kulcs, ami volt és van, minden kulcs, ami lesz, minden kulcs, ami lehet.

– Add…

– Abban mi lenne a móka? – Loki a legközelebbi ajtóhoz lép, és ráilleszti az ujjait. – Ez az. – Minden ajtó egyszerű fából készült, de amikor megérinti, ez az ajtó fekete üveglappá válik, makulátlan, ragyogó. – A trükkös ajtó. – Loki rásimítja a tenyerét, mire az ajtón megjelenik egy kerék. Nyolcküllős kerék, ugyanaz a fekete üveg, kiáll az ajtó felszínéből, mintha elfordítva nyitná az ajtót. Loki nem nyúl hozzá. Megkocogtatja a kulccsal az ajtó melletti falat, és az egész szoba átváltozik. Most magas, boltozatos helyiség, falai öntött kőből, mennyezetén óriási, kör alakú, ezüst-acél ajtó. A világítást a falakba illesztett táblák szolgáltatják. Folyosó nyúlik a végtelenbe. A boltozatos helyiség peremén körben tizenhárom ezüst-acél ív, mindegyik félméternyire a faltól, mindegyiket csillámló fény tölti be, mintha holdsugarak táncolnának a vízen. Kivéve a Loki előtt levőt, amely fekete, kristályfelülete megtöri, majd elnyeli a fényt. – Ha ezt az ajtót kinyitod, vége a világnak.

Loki továbbmegy, egyenként megérinti az ajtókat.

– E másik ajtók egyike mögött pedig a halálod rejlik, Kelem.

A mágus megmerevedik, majd gúnyosan elmosolyodik.

– Trükkök istene, így nevez…

– Ne aggódj – vigyorog rá Loki. – Azt sohasem fogod tudni kinyitni.

– Add ide a kulcsot. – Kelem kinyújtja a kezét, de nem mozdul a vendége felé.

– Na és az az ajtó? – Loki felnéz az ezüst-acél körre. – Azt el akartad rejteni előlem.

Kelem nem szól semmit.

– Hány nemzedék óta él a néped idelenn, ezekben a barlangokban, elrejtőzve a világ elől?

– Ezek nem barlangok! – orrol meg Kelem. Visszahúzza a kezét. – A világot megmérgezték. Az Ezernyi Napvillanás Napja…

– …kétszáz éve volt. – Loki nemtörődöm módon meglengeti a kulcsot a mennyezet felé. A roppant ajtó felnyög, elfordul zsanérjain, és földet meg port záporoz rájuk. Olyan vastag, mint egy ember testmagassága.

– Nem! – Kelem térdre esik, karjai a feje fölött. A por leülepszik rá, vénemberré változtatja. A padlót talaj és egyre növekvő zöldek borítják, kukacok másznak, bogarak futkároznak rajta, és magasan felettük, egy hosszú, függőleges aknában a kék ég köre lángol.

– Tessék, kinyitottam neked a legfontosabb ajtót. Menj ki, és foglalj le mindent, amit csak tudsz, mielőtt még odalenne az egész. Mert jönnek mások is, hogy újra benépesítsék a földet, jönnek keletről. – Loki körülnéz, mintha a maga kijáratát keresné. – Nem kell megköszönnöd.

Kelem felemeli a fejét, kidörgöli a földet a szeméből, a szeme vörös, nedvedzik.

– Add ide a kulcsot. – Károg a hangja.

– Azt meg kell keresned.

– Parancsolom, hogy… – De a kulcs már eltűnt, Loki is eltűnt. Csak Kelem marad. Kelem és a kudarcai.

EGY

Virágszirmok záporoztak hódoló éljenzés közepette. Dicső ménemen, Vöröshatár legderekabb lovasegységének élén léptettem a Győzelem utcán a vörös királynő palotája felé. Gyönyörű nők igyekeztek kiszabadulni a tömegből, hogy a lábam elé vessék magukat. Férfiak vivátoztak üvöltve. Integettem…

Puff. Puff. Puff.

Álmom próbálta beledolgozni a dörömbölést a történetbe, amit éppen előadott. Jó a képzelőerőm, úgyhogy egyelőre még minden egyben volt. Integettem a balkonokat ékesítő kékvérű hölgyeknek. Férfiasan önelégült vigyorral pillantottam fivéreimre, akik savanyú arccal húzták meg magukat az első sor mö…

Puff! Puff! Puff!

Cinóber magas házai omladozni kezdtek, a tömeg széledezett, az arcok elmosódtak.

PUFF! PUFF! PUFF!

– A francba. – Kinyitottam a szemem, és előhengeredtem a bundák melegéből a fagylaló homályba. – És ezt hívják tavasznak! – Vacogva fölrángattam magamra egy nadrágot, és lesiettem a lépcsőn.

A fogadó padlóján üres kupák, tele részegek, eldőlt padok és felborult asztalok hevertek. Tipikus reggel a Három Csatabárdban. Maeres a kandalló elé hajigált csontokat szaglászta, és megcsóválta a farkát, amikor betámolyogtam.

PUFF! PUFF…

– Jól van már! Jövök. – Valaki az éjjel szétverte a koponyámat egy szikladarabbal. Vagy pedig iszonyúan másnapos voltam. Dögöljek meg, ha tudom, miért kell egy vöröshatári hercegnek saját kezűleg ajtó nyitnia, de bármit megtettem volna, hogy az a rémes döngetés ne hasogassa tovább szegény fejemet.

Átkóvályogtam a hulladékon, keresztülléptem Háromfogú Erik sörtől felfúvódott hasán, és éppen akkor értem oda az ajtóhoz, amikor megint püfölni kezdték.

– A büdös életbe! Itt vagyok! – kiáltottam, amilyen halkan csak tudtam, összeszorított fogakkal tűrve a szemem mögött lüktető fájdalmat. Ügyetlen ujjakkal elrántottam a reteszt. – Mi van már?

Felteszem, józanabb és álomtól kevésbé kótyagos fővel úgy döntöttem volna, inkább ágyban maradok. A gondolat mindenesetre átvillant az agyamon, amint az ököl az arcomba vágódott. Bégetve hátratántorodtam, megbotlottam Erikben, és seggre esve bámultam föl Astridra, akit sokkal vakítóbb reggel rajzolt ki az ajtókeretben, mint amit én momentán látni szerettem volna.

– Te kurafi! – Most már csípőre tett kézzel állt ott. A rideg fény széttöredezett körülötte, szilánkjai a szemembe fúródtak, aranyhaját azonban csodásan kiemelte, kiemelte továbbá páratlan, homokóra formájú testét is, ami már a Trondban töltött első napomon megragadta a fantáziámat.

– M-mi? – Leemeltem a lábam Erik püffedt hasáról, és hátrább csúsztam az ülepemen. A kezem csupa vér volt, amikor elvettem az orromtól. – Angyalom, édesem…

– Te kurafi! – Utánam lépett, de most már maga köré fűzte a karját, mert a hideg oda is követte.

– Izé… – Nem igazán vitathattam a „kurafi” jelzőt, legföljebb jogilag. Valami igen kellemetlenbe tenyerelve fölpattantam, és beletöröltem a kezem Maeresbe, aki odajött vizsgálódni, még mindig a farkát csóválva, holott a gazdáját durva támadás érte.

– Hedwig ver Sorren? – Astrid szeme ölni tudott volna.

Hátráltam tovább. Hiába voltam húsz centivel magasabb nála, ő is termetes nő volt, s a jobb karja iszonyú erős.

– Jaj, ne higgy minden szófia beszédnek, édesem. – Közénk emeltem egy lócát. – Az csak természetes, hogy Sorren jarl meghív termeibe egy vöröshatári herceget, amint hírét veszi, hogy a városban tartózkodik. Hedwig és én…

– Hedwig és te micsoda? – Ő is megmarkolta a lócát.

– Öö… tulajdonképpen semmi. – Vadul kapaszkodtam a lóca lábába. Ha eleresztem, fegyvert adok a kezébe. Még veszélyeztetett helyzetemben is fölmerült előttem Hedwig képe, barna haja, bájos külseje, pajkos szeme, és mindene, amit csak férfi kívánhat, egy pici, de annál vonzóbb testbe pakolva. – A meztelen igazság az…

– Jó meztelen lehetett, ha Sorren jarl arra utasította testőreit, hogy igazságtétel végett azonnal hurcoljanak a színe elé!

– A kurva életbe. – Elengedtem a széket. Északon az igazságtétel jobbára azt jelenti, hogy kitépik az ember bordáit a mellkasából.

– Mi ez a ricsaj? – Álmos hang a hátam mögött.

Megfordultam, hát Edda állt mezítláb a lépcsőn, bundatakarónkkal a dereka körül, alatta karcsú lába, fölötte habfehér válla, akörül meg tejszőke fürtjei.

Hiba volt megfordulnom. Sose vedd le a szemed a potenciális ellenségről. Főleg miután fegyvert adtál a kezébe.

– Nyugalom! – A mellemnek feszülő tenyér visszalökött az igen ragacsosnak tűnő padlóra.

– Mi a… – Kinyitottam a szemem, és egy nagydarab valakit láttam fölibém magasodni. – Aú! – Egy nagydarab valaki ügyetlen ujjakkal nyomkodott egy igen fájó pontot a pofacsontom fölött.

– Csak kihúzogatom belőled a szálkákat. – Egy nagydarab és kövér valaki.

– Szállj le rólam, Tuttugu! – Vergődve szabadultam volna, de csak felülnöm sikerült. – Mi történt?

– Képen töröltek egy lócával.

Felnyögtem.

– Semmiféle lócára nem emlékszem… AÚ! Mi az isten? – Tuttugu elszántan csipkedte és nyomkodta arcom legsajgóbb részét.

– Lehet, hogy nem emlékszel a lócára, de a darabjait éppen most szedem ki az arcodból, úgyhogy maradj békén. Nem szeretnénk, ha rámenne a csinos külsőd, vagy igen?

Na, erre igyekeztem mozdulatlanná merevedni. Tény, hogy a csinos külsőmön meg a rangomon kívül nem volt semmim, egyiket se szerettem volna hát elveszteni. Hogy eltereljem a figyelmemet a fájdalomról, megpróbáltam felidézni, hogyan náspángolhattak el a tulajdon bútorommal. De se kép, se hang. Csak valami éles visongás meg kiabálás derengett… és hogy rugdosnak a padlón… aztán résnyire nyíló szemem előtt két nő távozik kart karba öltve, az egyik pici, halvány, fiatal, a másik magas, aranyhajú, úgy harmincéves. Egyik se nézett vissza.

– Na jó. Fölállhatsz. Egyelőre ennyi telt tőlem. – Tuttugu a karomnál fogva felrántott.

Álltam dülöngélve, émelyegve, másnaposan, egy kicsit talán még részegen és – bármilyen hihetetlennek találtam magam is – egy pindurit kanosan.

– Siess. Mennünk kell. – Tuttugu vonszolni kezdett az ajtó vakító négyszöge felé. Próbáltam megvetni a lábam, de hiába.

– Hová? – A trondi tavasz hidegebb volt, mint Vöröshatár télvíz idején, eszem ágában sem volt kitenni magam neki.

– A dokkokhoz! – Tuttugu idegesnek látszott. – Talán még megússzuk.

– Miért? Mit? – A reggelből nem sokra emlékeztem, de azt nem felejtettem el, hogy Tuttugunál az idegesség alapállapot. Leráztam a kezét. – Ágyba. Én oda megyek.

– Ha mindenáron azt akarod, hogy Sorren jarl emberei ott találjanak…

– Mi közöm nekem Sorr… ó! – Eszembe jutott Hedwig. Eszembe jutott a jarlház bundái közt, míg a többiek még a nővére lagziján dőzsöltek. Eszembe jutott a köpenyemen fekve egy meggondolatlan szabadtéri találka során. Elöl jó melegen tartott ugyan a lány, de a seggem majd befagyott. Eszembe jutott a fogadóm hálószobájában azon egyszeri alkalommal, amikor sikerült meglógnia a testőrei elől… Csodálkoztam is, hogyhogy nem ráztuk le aznap délután mind a három csatabárdot a bejárat fölül. – Adj egy másodpercet… két másodpercet! – Felemelt kézzel jeleztem, hogy maradjon a helyén, és felrohantam az emeletre.

Egyetlen másodperc is bőven elegendőnek bizonyult. Rátapostam hálószobám kilazult padlódeszkájára, kimarkoltam alóla az értéktárgyaimat, felkaptam egy öl ruhát, és már loholtam is lefelé, mielőtt még Tuttugu megvakarhatta volna az állát.

– Miért a dokkokhoz? – lihegtem. A hegyekbe sokkal hamarabb feljuthatnánk, s aztán tovább hajóval Hjorlból, Aöefl fjordja mellől, valamivel följebb a parton. – A fogadó után ott keresnek először! – És én még bőven ott álldogálok, igyekezve fuvart vásárolni Maladonba vagy a Thurtanokba, amikor a jarl emberei rám találnak.

Tuttugu ellépett Horpadtsisakú Floki mellett, aki a pult tövében feküdt hortyogva.

– Snorri odalenn van, éppen készül elhajózni. – Nyögve behajolt a pult mögé.

– Snorri? Elhajózni? – Úgy látszik, a lóca többet vert ki a fejemből a reggeli emlékeknél.

Tuttugu felegyenesedett, kezében a kardommal, amelyet teljesen belepett a por a pult polcán, ahová réges-rég bedugtam. Nem nyúltam érte. Kardot olyan helyeken szeretek viselni, ahol nem tekintik kihívásnak, Trond pedig messze nem ilyen hely.

– Fogd már! – tolta felém markolattal előre Tuttugu.

Nem foglalkoztam vele, a ruhámat cibáltam magamra – durva északi szőttes, szúrós, de meleg.

– Mióta van Snorrinak hajója? – Az Ikeát eladta, abból finanszíroztuk az expedíciót a Fekete Erődhöz – ennyire határozottan emlékeztem.

– Vissza kéne hívnom Astridot, hátha beléd tudna verni egy kis észt azzal a lócával! – Tuttugu odadobta mellém a kardot, amint épp leültem, hogy fölrántsam a csizmámat.

– Astrid…? Astrid! – És kristálytisztán fölrémlett előttem egy pillanat: Edda jön le a lépcsőn félmeztelenül, Astrid figyeli. Soha nem romlott még el reggelem ilyen látványosan. Noha korántsem volt célom, hogy ők ketten ilyen körülmények között fussanak össze, Astridot nem tartottam féltékeny fajtának. Ami azt illeti, arról sem voltam meggyőződve, én vagyok-e az egyetlen fiatal férfi, aki az ágyát melengeti, miközben kereskedő férjura a tengereket járja. Többnyire a házában szoktunk találkozni az Arlls-lejtőn, úgyhogy a titkolózás Eddával nem tűnt elsődleges fontosságúnak. – Egyáltalán honnan tud Astrid Hedwigről? – S ami még fontosabb, hogy ért ide Sorren jarl testőrei előtt, és mennyi időm maradt vajon?

Tuttugu végighúzta a kezét az arcán: vörös volt és csupa verejték, a tavaszi fagy ellenére is.

– Hedwignek sikerült küldöncöt menesztenie, mialatt az apja tombolt, és az embereit verbuválta össze. A kölyök lenyargalt Sorrenfastból, és kérdezősködni kezdett, hol találja az idegen herceget. Útba igazították Astrid házához. Mindezt Halmancsú Olaafból szedtem ki, amikor láttam, hogy Astrid végigszáguld a Jobbágydűlőn. Úgyhogy… – Mély lélegzetet vett. – Indulnunk kéne, mert…

De én már futottam is ki mellette az undorítóan üde levegőre, és a félig megdermedt sárban dagonyázva igyekeztem a dokkok felé, amelyeknek árboccsúcsai épp csak odalátszottak a háztetők fölött. A magasban sirályok köröztek, gúnyos vijjogással kísérve utamat.

KETTŐ

Ha van, amit még a hajóknál is jobban utálok, az az a gondolat, hogy egy felháborodott apa mészároljon le brutálisan. Mire a dokkokhoz értem, már fájdalmasan tudatában voltam, hogy a bal csizmát húztam a jobb lábamra és viszont, továbbá olyan alacsonyra kötöttem a kardomat, hogy folyton fel akart buktatni. A szokásos jelenet fogadott, a vízparton munkálkodó emberek nyüzsögtek, pedig a halászok már órákkal előbb kifutottak. A tény, hogy a téli hónapokban a jég fogságába volt zárva a kikötő, tavasz jöttén őrült sürgölődésre sarkallta az északiakat – pedig ez az utóbbi évszak is csak annyit jelentett, hogy valamivel a sós víz fagypontja fölött jártunk, virágok kifesléséről, méhek szorgoskodásáról a civilizáltabb éghajlatokkal ellentétben itt szó sem eshetett. Árbocerdő rajzolta tele rideg függőlegesekkel a fényes horizontot, kalózhajók meg viking kereskedőbárkák horgonyoztak tucatnyi déli nép háromárbocos kalmárjárművei mellett. Férfiak tettek-vettek mindenfelé, bepakoltak meg kipakoltak, komplikált műveleteket végeztek kötelekkel, hátrább halaskofák javítgatták a hálókat, villogtattak pokolian élesnek látszó késeket a tegnap esti fogás csillogó halmai fölött.

– Sehol se látom. – Snorrit rendszerint nem volt nehéz észrevenni a tömegben – csak fölfelé kellett nézni, és kész.

– Ott van. – Tuttugu megrángatta a karomat, és a rakpart mellett veszteglő legkisebb jármű felé mutatott, amiben a legnagyobb ember foglalt helyet.

– Abban a lélekvesztőben? Az még Snorrinak sem elég! – Mindenesetre Tuttugu után loholtam. Mintha valami felfordulást láttam volna a kikötőmester fülkéje körül, és megesküdtem volna, hogy valaki azt ordibálja: „Kendeth!”

Utolértem Tuttugut, és végigrohantam a rakpart mentén, jóval előbb érve oda Snorri sajkája fölé. Snorri felnézett rám fekete, szél cibálta fürtjei közül. Hátrahőköltem leplezetlenül bizalmatlan tekintete elől.

– Mi van? – Kinyújtottam a kezemet. Egy olyan ember ellenségességét, aki úgy forgatja a csatabárdot, mint Snorri, mindig komolyan kell venni. – Mit követtem el? – Halványan rémlett valami civakodás, de az azért valószínűtlen volt, hogy ujjat mertem volna húzni egy kétméteres, őrült izomkolosszussal.

Snorri megrázta a fejét, és tovább kötözgette a készleteket. Tele volt velük a csónak. Velük meg vele.

– De tényleg! Az a helyzet, hogy az imént fejbe vertek. Szóval mit követtem el?

Mögöttem lihegve befutott Tuttugu, és mondani akart valamit, de egyelőre nem jutott levegőhöz.

Snorri horkantott egyet.

– Elmegyek, Jal. Ne is próbálj lebeszélni. Majd meglátjuk, melyikünk törik meg először.

Tuttugu a vállamra tette a kezét, miközben kétrét görnyedt, már amennyire a hasa engedte.

– Jal… – Folytatta volna, de a hangja beleveszett a szélbe meg a zihálásába.

– Melyikünk törik meg először? – Már rémlett valami. Snorri eszelős terve. Feltett szándéka, hogy délnek indul Loki kulcsával… meg az én ugyancsak feltett szándékom, hogy a Három Csatabárdban maradok, és kiélvezem a társaságot, míg el nem fogy a pénzem, vagy az idő meg nem javul annyira, hogy nyugodt szívvel kelhessek át a kontinensre. Aslaug egyetértett velem. Minden napnyugtakor feltámadt elmém legsötétebb zugából, hogy a számba rágja, milyen lehetetlen alak ez az északi. Még arról is meggyőzött, hogy a Snorritól való elválás éppen kapóra jön: ő és Barakiel, a fényesküdött szellem így visszatérhet saját honába, és az utolját is magukkal viszik a Néma Nővér mágiájának.

– Sorren jarl… – Tuttugu beszívott egy nagy adag levegőt. – Sorren jarl emberei! – Felfelé mutatott a rakpart mentén. – Nyomás! Rajta!

Snorri fintorogva kiegyenesedett, és mogorván a dokkfal felé nézett, ahol páncélinges testőrök tülekedtek a tömegben.

– Nekem semmi bajom Sorren jarllal…

– Jalnak annál inkább! – Tuttugu nagyot lökött rajtam. Hadonászva próbáltam megőrizni az egyensúlyomat, tettem egy fél lépést előre, megbotlottam abban a rohadt kardban, és lezuhantam a csónakba. Snorrira bukfencezni marginálisan jobb volt, mint pofával a csónaktestnek vágódni, ráadásul még el is kapta a grabancomat, hogy lehetőleg a fenékvízben végezzem, és ne a tengervízben egy arasznyival balra.

– Mi az isten? – Snorri állva maradt, úgy nézte, hogy Tuttugu is kezd lemászni a csónakba.

– Megyek én is – mondta Tuttugu.

Az oldalamon hevertem a fagyos, mocskos vízben, Snorri fagyos, mocskos csónakja fenekén. Nem éppen elmélkedésre való alkalom, de azért eltűnődtem rajta, hogyan történhetett ilyen hirtelen, hogy Edda karcsú, meleg lábai közül hideg, nedves kötelek meg a fenékvíz közé keveredtem. Az apró árbocot megmarkolva felültem, és elátkoztam balszerencsémet. Amikor végre levegőt vettem, arra is jutott idő, hogy szöget üssön a fejembe, miért mászik utánam Tuttugu.

– Menj vissza! – Úgy látszik, Snorrinak is ez ötlött az eszébe. – Te megalapoztad itt az életedet, Tutt.

– Azonkívül elsüllyed alattad ez a kurva csónak! – Mivel senki se látott hozzá a menekülés előkészületeihez, magam kezdtem bedugdosni az evezőket a villákba. Amúgy tényleg igaz volt: Tuttugunak semmi se termett lenn délen, Trondban viszont sokkal jobban élvezte az életet, mint viking kalóz korában bármikor.

Tuttugu betolatott a csónakba, és majdnem kiesett belőle, amikor megfordult.

– Mit keresel itt, Tutt? – Snorri kinyújtotta karját, hogy megtámassza, közben én a csónak két oldalába kapaszkodtam. – Menj vissza. Hagyd, hogy a nő gondodat viselje. Ahová én tartok, úgysem élveznéd.

Tuttugu felnézett Snorrira; kényelmetlenül közel szorongtak egymáshoz.

– Undorethek vagyunk mi. – Csak ennyit mondott, de Snorrinak elég volt. Végül is alighanem ők ketten maradtak meg a népükből. Ők Uuliskind hírmondói. Snorri válla csüggedten megroskadt; hátralépett, leült az evezők mellé, engem meg az orrba lökött.

– Állj! – Kiáltások a partról, lábak dobogása. – Állítsátok meg azt a csónakot!

Tuttugu eloldotta a kötelet, Snorri pedig húzni kezdte az evezőket, és már távolodtunk is. Sorren jarl első testőre kivörösödött arccal érkezett a pont fölé, ahol az imént még ki voltunk kötve, és harsogva követelte, hogy térjünk vissza.

– Evezz gyorsabban! – Pánikba estem, attól féltem, hogy utánunk ugranak. A hegyes vasakat cipelő dühös férfiak látványa mindig ilyen hatással van rám.

Snorri nevetett.

– Nem úszáshoz vannak öltözve. – Hátranézett, bömbölő hangja elnyomta a patvarkodásukat. – Ha az az ember tényleg el akarja hajítani a bárdját, visszaviszem, és megetetem vele.

Az ember görcsösen kapaszkodott a bárdjába.

– Eridjetek a pokolba! – kiáltottam, de nem olyan hangosan, hogy meg is hallják. – Verje ki a ragya Norseheimet és összes asszonyát! – Próbáltam felállni, és megfenyegetni őket az öklömmel, de meggondoltam magam, mert majdnem kipottyantam a csónakból. Visszazöttyentem, és marokra fogtam sajgó orromat. De legalább dél felé tartok végre-valahára; a gondolattól hirtelen jókedvem kerekedett. Hazavitorlázok, bezsebelem a hősnek járó fogadtatást, és feleségül veszem Lisa DeVeert. Minden gondolatom körülötte forgott, amikor a Metsző Jégen barangoltam, és most, hogy Trond egyre távolodott tőlem, megint ő töltötte be képzeletemet.

* * *

Kiderült, hogy a hónapokon át való lejárkálás a kikötőbe, a pofákat vágás a hajókra jobb tengerészt faragott belőlem. Addig nem is hánytam el magam, míg olyan messze nem kerültünk a dokkoktól, hogy már alig tudtam kivenni a testőrök ábrázatát.

– Széllel szembe nem tanácsos – mondta Snorri evezőhúzogatás közben.

Csak akkor válaszoltam, amikor végre sikerült abbahagynom a nyöszörgést.

– Én is tudom, most már. – Letöröltem a nagyját az arcomról. Mivel reggelire csak egy orron vágásom volt, szerencsére nem jött föl túl sok.

– Vajon utánunk erednek? – kérdezte Tuttugu.

Az ujjongás, hogy nem halok borzalmas halált, pont olyan gyorsan fonnyadt el bennem, ahogy szárba szökött, s a heréim megpróbáltak visszabújni a testembe.

– Dehogy… vagy igen? – Fogalmam sem volt, milyen gyorsan tud evezni Snorri. Mert vitorlázva ez a kis sajka aligha hagyja maga mögött Sorren jarl kalózhajóit.

Snorri vállat vont.

– Mit műveltél?

– A lánya.

– Hedwig? – Fejét csóválva felröhögött. – Erik Sorren nem egy férfit kergetett már meg emiatt. De inkább csak azért, hogy húzzák el a csíkot. Persze egy vöröshatári herceg… egy ilyen hercegért hajlandó továbbmenni, hogy visszavonszoljon, és végignézhesse a kézbéklyózásodat Odin köve előtt.

– Úristen! – Megint valami pogány tortúra, amiről még nem hallottam. – Hiszen alig nyúltam hozzá. Esküszöm. – A pánikkal a következő adag hányás is a torkomba tolult.

– Azt jelenti, hogy „házasság” – magyarázta Snorri. – Kézbéklyózás, kézösszefűzés. Mellesleg én úgy hallottam, az az alig hozzányúlás többször is megesett, még az apja lakomázócsarnokában is.

Amit erre mondtam, az tele volt magánhangzóval, és nagyrészt a csónak mellé ment. Amikor magamhoz tértem, megkérdeztem:

– És hol a hajónk?

Snorri értetlen arcot vágott.

– Benne ülsz.

– Úgy értem, a hajó méretű hajó, ami délre visz minket. – Mert hiába pásztáztam a hullámokat, nem láttam nagyobb járművet, ami majd felvesz bennünket.

Snorrinak úgy feszült meg az állkapcsa, mintha az anyját szidtam volna.

– Benne ülsz.

– Ne már… – Tekintetének súlya alatt elhalt a hangom. – Nem gondolod komolyan, hogy egy evezőscsónakban kelünk át a tengeren Maladon felé.

Válaszul Snorri behúzta az evezőket, és vacakolni kezdett a vitorlával.

– Jóságos úristen… – Csak ültem ott, beékelve az orrba, máris nyakig tele vízpermettel, és a palaszürke tengerre meredtem, amely fehéren csillogott ott, ahol a szél letépdeste a hullámok tetejét. Az északra utazásunk nagyját ájulatban töltöttem, ami igazi áldás volt. A visszaúton aligha lesz részem ilyen boldog öntudatlanságban.

– Snorri úgy tervezi, hogy beállunk egy-egy kikötőbe a part mentén, Jal – kiáltotta oda a tatban kuporgó Tuttugu. – A Karlswaternek Kristiannál fogunk nekivágni. Addig mindvégig a szárazföld látótávolában leszünk.

– Ezt örömmel hallom, Tuttugu. Mindig is a szárazföld látótávolában szerettem volna vízbe fúlni.

Órák teltek el, és az északiak mintha kifejezetten élvezték volna a dolgot. Én a magam részéről macskajajom nyomorúságába burkolóztam, amit jó adag lócával való fejbe verés erjesztett. Néha megérintettem az orromat, hogy lássam, nem törte-e be Astrid ökle. Kedveltem Astridot, szomorúsággal töltött el a gondolat, hogy többé nem bújhatok oda hozzá a férje ágyában. Valószínűleg tűrte a kujtorgásaimat, amíg úgy érezhette, ő van a csúcson. De a cicázást egy jarl lányával, egy ennyire előkelő valakivel, méghozzá ennyire nyilvánosan, már nem bírta a büszkesége. Sziszegve dörgöltem meg az állkapcsomat. A fenébe is, hiányozni fog ez a nő.

– Nesze – nyújtott felém Snorri egy ütött-kopott ónpoharat.

– Rum? – Felsandítottam rá. Nagy híve vagyok a kutyaharapást ebszőrivel megoldásnak, és jórészt fiktív tapasztalataim szerint a tengeri kalandok csak sok rummal enyhíthetők.

– Víz.

Nagyot sóhajtva kiburkolóztam. A nap delelőn állt, a halvány golyóbis alig szüremlett át a fehér ködön.

– Mindenesetre jó ötlet volt tőled. Még ha tévedésből is. Ha nem lettél volna kész kifutni, mostanára már alighanem átestem volna a kézbéklyózáson. Vagy valami még rosszabbon.

– Szerendipitás.

– Szerenmicsodás? – Belekortyoltam a vízbe. Undorító volt. Mint a víz általában.

– Kapóra jött véletlen – mondta Snorri.

– Hm. – Igazán tudhatnának viselkedni ezek a barbárok. Az ilyen hosszú szavak nem illenek hozzájuk. – De akkor is őrültség volt ilyen korán tavasszal kihajózni. Nézd csak meg! Jégtáblák úszkálnak körülöttünk. – Egy nagyobbacska darabra mutattam, amely egy kisebb házat is elbírt volna. – Nem sok marad a csónakból, ha nekimegyünk valamelyiknek. – Hátramásztam melléje az árbochoz.

– Akkor ne zavarj a kormányzásban. – Azzal célzatosan balra lendített bennünket, és valami halálosnak látszó fadarab elzúgott a fejem fölött, miközben a vitorla átfordult.

– De minek siettél ennyire? – Most, hogy a három pompás nő, akiket vonzerőm meghódított, kiesett a képből, kész voltam meghallgatni Snorri magyarázatát, hogy mi a fene volt a motivációja erre a nagy kapkodásra. Bosszúszomjasan megfogadtam, hogy egyszer majd beleszövöm ezt a szót a beszélgetésünkbe. – Mi a fene volt a motivációd?

– Ezt már megtárgyaltuk, Jal. Unásig! – Snorri állkapcsa megfeszült, ugráltak rajta az izmok.

– Magyarázd el még egyszer. Az ilyesmit jobb tengeren tisztázni. – Előző alkalommal ugyanis egyáltalán nem figyeltem rá, mert csak azt láttam, hogy ki akar vakarni a fogadóm melegéből meg Edda karjai közül. Hiányozni fog Edda; olyan édes kislány volt. Na meg kész vadmacska a takarók alatt. Néha egyenesen az volt az érzésem, hogy én vagyok az ő nagy külföldi kalandja, és nem megfordítva. Sose hívott meg a szülei házába. Szóba se hozta a házasságot az ő hercegével… Ha nem élvezem annyira az egészet, akár meg is sértődhettem volna. Furák ezek az északiak. Nem mintha panaszkodhatnék… de azért furák. Az állandó kimerültség állapotában töltöttem a telet ezzel a hármassal. Ha nem fenyeget az azonnali halál, nem hiszem, hogy lett volna energiám a távozásra. Ott morzsolom le napjaimat, Trond holtfáradt, de boldog fogadósaként. – Mondd el még egyszer, és többet nem beszélünk róla!

– Már százszor is…

Kihajoltam, mintha hányni készülnék.

– Jól van, jól! – Snorri felemelte a kezét. – Csak ne okádd le megint a csónakomat. – Kihajolt a víz fölé, a testsúlyával irányítva a járművet, aztán visszaült. – Tuttugu! – Két ujját a szeméhez emelve jelezte, hogy figyeljen a jégtáblákra. – Ez a kulcs. – Snorri megpaskolta a gyapjúzubbonya elejét, a szíve fölött. – Nem volt könnyű megszereznünk. – Tuttugu horkantott egyet. Én elfojtottam egy borzongást. Eddig igyekeztem kiverni a fejemből mindent, ami a között történt, hogy Trondból nekivágtunk a Fekete Erődnek, és a között, hogy visszaérkeztünk. Sajnos azonban elég volt egy vagy két utalás, és az emlékek máris szivárogtak át a védműveimen. Főleg a zsanérok csikorgása kísértett, amikor az az ajtó engedett a nemszületett kapitánynak meg annak az átokverte kulcsnak.

Snorri rám vetette azt a becsületes, elszánt tekintetét, amitől az ember egyből kész magáévá tenni valamelyik őrült ötletét – persze csak egy pillanatig, amíg a józan ész át nem veszi az irányítást.

– A Holt Király is ácsingózik erre a kulcsra. És mások is. A jég, a tél, a hó fogságában biztonságban voltunk… de amint a kikötő megnyílt, a kulcsot el kellett távolítani. Trond nem lett volna neki akadály.

Megráztam a fejem.

– Érdekel is téged a biztonság! Aslaug megsúgta, mi a terved Loki kulcsával. Az a szöveg, hogy el akarod vinni a nagyanyámnak, süket duma. – Snorri összehúzta a szemét. De ez egyszer nem bizonytalanított el a tekintete, a szörnyű napoktól megkeseredve és a ránk váró úti viszontagságokon feldühödve mondtam tovább a magamét. – Szóval? Nem süket duma?

– A vörös királynő megsemmisítené a kulcsot – mondta Snorri.

– Nagyon helyes! – Majdnem kiabáltam. – Pontosan ezt kellene tenni vele!

Snorri lenézett ölében nyugvó kezére: hatalmas tenyere csupa sebhely meg bőrkeményedés. A szél meglobogtatta a haját, és elrejtette előlem az arcát.

– Meg fogom találni azt az ajtót.

– Krisztusom! Pont oda nem szabad elvinni a kulcsot! – Ha tényleg van ajtó, amely a halálra nyílik, épelméjű ember nem akarhat eléje állni. – Ha a mai reggel megtanított valamire, hát az az, hogy jól meg kell gondolni, melyik ajtót nyissa ki az ember, és mikor.

Snorri nem felelt. Hallgatott. Hosszú másodpercekig csak a vitorla csattogott, meg a hullám püfölte a csónak oldalát. Tudtam, milyen gondolatok járnak a fejében. Nem mondhattam ki őket, kiszáradt volna tőlük a szám. De nem is cáfolhattam, bár nekem csak mákszemnyi fájdalmat okozott volna ahhoz képest, amit egy ilyen cáfolat neki okozna.

– Vissza fogom hozni őket. – Szeme fogva tartotta az enyémet, és egy szívdobbanásnyi időre elhittem, hogy képes rá. Hangja, egész teste belerázkódott az érzelembe, bár hogy ez mekkora részben volt bánat, és mekkora részben düh, azt nem tudtam volna megmondani.

– Meg fogom találni azt az ajtót. Ki fogom nyitni. És visszahozom a feleségemet, a gyerekeimet, meg sem született fiamat.

HÁROM

Jal? – Valaki a vállamat rázta. Kinyúltam, hogy közelebb húzzam magamhoz Eddát, és rájöttem, hogy az ujjaim Tuttugu gusztustalan, zsíros és tengervíztől sós, gyömbérvörös szakállának csigái közt matatnak. A szánalmas valóságra ráébredve felnyögtem, és éreztem, hogy a hullámok dobálják a kis csónakot.

– Mi? – Nem szépet álmodtam, de ennél azért jobbat.

Tuttugu egy féltégla fekete viking kenyeret nyújtott felém, mintha bizony egy csónakban képes lenne az ember enni. Elhessegettem. Ha a nők az észak fénypontjai, a konyhaművészetük az abszolút mélypont. A hallal még csak tűrhetően bánnak, hiszen az egyszerű eledel, bár ha nem figyelsz oda, nyersen tukmálják rád, vagy pedig félig rohadtan és büdösen, ami rosszabb még egy hulla húsánál is. Ezt nevezik „csemegének”… Márpedig a dolgokat a nyers és a rohadó állapot között célszerű megenni. Ehhez azért nem kell agykirurgusnak lenni! Az állatok húsát – már ami van arrafelé, az észak majdnem függőleges felületeibe kapaszkodva – elég rendesen megsütik nyílt lángon. De minden más egy katasztrófa. A többi élelmet a sózás, savanyítás és förtelmes aszalás kombinációjával teszik gyakorlatilag ehetetlenné. A bálnahúst például úgy tartósítják, hogy lehugyozzák! Elméletem szerint egymás kifosztásának hosszú története során rákaptak, hogy a lehető legundorítóbbá tegyék a kajájukat, mert úgy épeszű ember nem fogja ellopni. Akármit is hurcoljon el az ellenség, nőket, gyerekeket, kecskéket, az ebéd garantáltan megmarad.

– Olaafheimhez közeledünk – mondta Tuttugu, megint felrázva szendergésemből.

– He? – Felkönyököltem, és kilestem a csónak orrából. A nedves fekete szikladaraboktól védett nedves fekete szirtek látszólag végtelen partvonalát egy folyótorkolat váltotta fel. A hegyek mindkétfelől meredeken szöktek felfelé, de itt a folyó völgyet vágott, amelynek oldalain legeltetni lehetett, csonka hullámterén pedig egy kis kikötő fészkelt, mielőtt újra emelkedni kezdett volna a talaj.

– Jobb nem a vízen tölteni az éjszakát. – Tuttugu a kezében tartott kenyeret majszolta. – Főleg ha ilyen közel a part. – Kitekintett nyugat felé, ahol a nap az alászállást méricskélte a horizontra. A gyors pillantás, amit két harapás közt vetett rám, azt jelezte, hogy nem szívesen maradna velem egy csónakban, amikor a napnyugta eljövetelével betoppan Aslaug.

Snorri keresztbe lavírozott a folyó torkolatán, a Hœniren, ahogy nevezte, úgy igazítva a vitorlát, hogy a gyengülő áramlatban az olaafheimi kikötőhöz közelítsünk.

– Ezek itt halászok és kalózok, Jal. Az Olaaf klán tagjai, Harl és Knütson jarl népe, Jéghasogató Knüt ikerfiaié. Szóval nem Trond. Az emberek itt kevésbé… kozmopoliták. Inkább…

– Hajlamosak kettéhasítani a koponyámat, ha ferdén nézek rájuk – szakítottam félbe. – Vettem. – Felemeltem a kezem. – Megígérem, hogy egyik jarl lányait se fogom ágyba vinni. – Komolyan is gondoltam. Most, hogy végre úton voltunk, kezdett lelkesíteni a Vöröshatárba való visszatérés gondolata, az, hogy megint herceg lehetek, várnak a régi murik, újra a régi barátokkal tölthetem az időt, és magam mögött hagyhatom ezt az egész borzalmat. És ha Snorrit másfelé szólítanák a tervei, hát, majd meglátjuk, mi történik. Meglátjuk, ahogy ő mondta nemrég, melyikünk törik meg először. A bennünket összefűző kötelék mintha gyengült volna a Fekete Erőd-beli események óta. Akár öt kilométerre is eltávolodhatnánk egymástól, mielőtt kényelmetlenné válna a dolog. És, mint megtapasztalhattuk, ha a Néma Nővér mágiája szivárogni kezd belőlünk, a hatás egyikünkre sem végzetes… legföljebb másokra. És ha minden kötél szakad, Aslaug tanácsa egész elfogadhatónak hangzott. Hadd menjen ki belőlünk a mágia, hadd térjen vissza Aslaug és Barakiel a saját honába. Nem lesz kellemes, ha a múltkori esetből ítélünk, de foghúzás után is jobban érzi magát az ember. Persze örülnék, ha ezt a speciális foghúzást megúszhatnám – de az még rosszabb, ha Snorri küldetése halálos veszedelembe sodor bennünket. Mindent összevetve az én tervem inkább az volt, hogy szépen visszamegyünk Cinóberbe, ahol nagyanyó majd ráveszi a nővérét, hogy finomabb módszerrel bogozza ki a kötelékeinket.

Beálltunk Olaafheim kikötőjébe, ahol a horgonyzó hajók hosszú árnyékokat vetettek a vízre. Snorri felcsavarta a vitorlát, Tuttugu pedig egy üres helyre evezett. Halászok hagyták félbe a munkát, tették le tőkehallal teli kosaraikat, hogy megbámuljanak bennünket. Halaskofák eresztették el a félig összegöngyölt hálókat, és verődtek össze a férfiak háta mögött, hogy szemügyre vehessék az újonnan érkezőket. A legközelebbi négy kalózhajót reparáló északiak kihajoltak a palánkon, és kiabáltak valamit a régi nyelven. Hogy fenyegetéseket-e, vagy köszöntést, fogalmam sincs, mert a vikingek a legmelegebb üdvözlő- szavakat is úgy tudják hörögni, mintha az anyánk torkát készülnének elmetszeni.

Amikor az utolsó métert is megtettük, Snorri kiugrott a kikötőfalra. Rögtön körülvették a helybeliek, mintha a tenger özönlött volna el egy sziklát. A sok hátba veregetésből meg a hörgés tónusából azt hámoztam ki, hogy nem vagyunk bajban. Időnként még kuncogások is kiszöktek a szakállak közül, ami nem csekélység, mert az Olaaf klán olyan lenyűgöző szakállakat növeszt, amilyeneket én még sosem láttam. Sokan a bozontos fajtát kedvelik, amely úgy néz ki, mintha egy közönséges szakáll hirtelen sokkoló hírt kapott volna. Mások két, három, sőt öt fürtbe fonják, vaskupakkal a végükön, és egészen a derekukig lelógatják.

– Snorri. – Ez egy újonnan érkező volt, több mint száznyolcvan centi magas és legalább olyan széles, kövér, a karjai valóságos sonkák. Először azt hittem, tavaszi bundát visel, vagy valami gyapjas inget, de ahogy közelebb ért Snorrihoz, már láttam, hogy csak a mellszőrzete képtelen megállni a növésben.

– Borris! – Snorri átzúdult a többieken, és összekulcsolta vele a karját; álltak birkózva, egyikük se rezdült.

Tuttugu végzett a kikötéssel, és a helyiek, ketten kétfelől, felhúzták a partra. Gyorsan utánamásztam, mert semmi kedvem sem volt hozzá, hogy engem is összefogdossanak.

– Tuttugu! – mutatta be Borrisnak Snorri. – Undoreth. Lehet, hogy mi vagyunk az utolsók a klánunkból, ő meg én… – Elhallgatott, várva, hogy hazugnak titulálják, de senki sem állt elő más életben maradottak hírével.

– A ragya verje ki a hardassákat. – Borris a földre köpött. – Ott öljük őket, ahol érjük. És másokat is, akik a Vízbefúlt-szigetiekkel cimborálnak. – Motyogások, kiáltások hallatszottak. Többen a földre köptek, amikor elhangzott a „nekromanta” szó.

– A ragya verje ki a hardassákat! – kiáltotta Snorri. – Erre inni kell!

A tömeg éljenzés és lábdobogás közepette a kikötői halfeldolgozók és csónakállások mögötti kunyhók és csarnokok felé lódult. Snorri és Borris ment az élen, karjukat egymás vállára fűzve, nevetgélve, én meg, az egyetlen jelen levő herceg, be sem mutatva kutyagoltam a halászok mögött, akiknek csupa pikkely volt a kezük a legfrissebb fogástól.

Gondolom, Trondnak is meglehetett a maga jellegzetes bűze, minden városnak megvan, az ember egy idő után már észre se veszi. De a tengeren töltött nap, amikor a csakis sószagú Atlantis-óceánt lélegeztem be, semmi mást, megint érzékennyé tette az orromat embertársaimra. Olaafheim friss haltól, áporodott haltól, kanálisoktól, rohadt haltól, kikészítetlen irháktól bűzlött. És a dolog egyre rosszabb lett, amint ide-oda kanyarogva feljebb kutyagoltunk a hasított fatörzsekből épült, tőzegtégla tetejű, alacsony viskók között, amelyeknek hálók függtek az elején, oldalt meg, a szárazföld felőli védett fal mellett tűzrevaló volt felhalmozva.

Olaafheim nagycsarnoka kisebb lehetett nagyanyám palotájának előszobájánál; favázas épület volt, a réseket és repedéseket, ahol a szél befurakodhatott volna, sárral tapasztották be, tetejét pedig fazsindelyek fedték, bár azt a téli viharok eléggé megtépázták.

Hagytam, hogy az északiak betolakodjanak előttem, és a tenger felé fordultam. Nyugaton a tiszta ég alászálló karmazsinvörös napot mutatott. Trondban a tél hideg volt és hosszú. Lehet, hogy képtelenül sok időt töltöttem a bundatakarók között, de az az igazság, hogy a legtöbb északi ezt csinálja. Az éjszaka néha húsz óráig is eltart, és még amikor nagy nehezen kivilágosodik, a hideg foka akkor is olyan marad, amit én „baszd meg”-nek nevezek – értsd: kinyitod az ajtót, mire az arcod úgy lefagy, hogy beszélni is fájdalmas, úgyhogy csak annyit tudsz kibökni férfiasan: „baszd meg”, azzal sarkon fordulsz, és visszabújsz az ágyba. Az északi télben mindössze annyit lehet csinálni, hogy elviseled. Az évszak mélyén a napkelte és a napnyugta olyan közel kerül egymáshoz, hogy ha Snorri és én ugyanabban a helyiségben tartózkodnánk, Aslaug és Barakiel akár találkozhatnának is egymással. Valamivel északabbra holtbiztos, hogy találkoznának, mert ott a nappalok a semmibe vesznek, éjszaka van hetekig. Nem mintha Aslaug és Barakiel találkozása jó ötlet volna.

Már éreztem is, hogy Aslaug az agyam hátuljában kaparászik.
A nap még nem ért le a vízre, de a tenger már véresen lángolt, és én hallottam közeledő lépteit. Eszembe jutott, mennyire elsötétült Snorri szeme, amikor őt látogatta. A szemei fehérje is megtelt árnyékokkal, és egy-két percre úgy elfeketedtek, hogy szinte lyukaknak lehetett nézni őket egy végtelen éjszakára, ahonnan borzalmak özönlenek elő, ha csak rád néz. Én azonban ezt a temperamentumok összecsapásának véltem. Az én látásom mindig tisztább volt, ha Aslaug eljött. Minden napnyugtakor igyekeztem egyedül maradni, hogy négyszemközt találkozhassunk. Snorri állította, hogy Aslaug tele van hazugságokkal, és csábos szavai még a legrémesebb dolgot is képesek olyan színben feltüntetni, hogy egy normális ember fontolóra vehesse. Ezzel szemben én egész kellemesnek találtam, habár egy kicsit szélsőségesnek, és a biztonságom kétségkívül kevésbé érdekelte, mint engem.

Amikor először látogatott meg, csodálkozva tapasztaltam, mennyire hasonlít ahhoz a képhez, amit Snorri történetei festettek róla a képzeletemben. Meg is mondtam neki, mire kinevetett. Azt válaszolta, a férfiak mindig azt látják, amit látni akarnak, de e tény alatt mélyebb igazság rejlik. „A világot az emberiség vágyai és félelmei alakítják. A remény háborúja ez a rettegés ellen, egy olyan szubsztrátumon, amelyet maga az ember tett képlékennyé, csak már rég elfelejtette, hogyan. A férfi és az ő munkája agyaglábakon áll, várják, hogy megformálják és újraformálják őket, a lélek sötét magvából származó szörnnyé vannak kalapálva, várják, hogy széttéphessék a világot.” Így mutatkozott be nekem Aslaug.

– Jalan herceg. – Aslaug kilépett a csarnok árnyékai közül. Sötét hálókként tapadtak rá, nem akarták elengedni. Amint a nap megcsókolta a horizontot, levált róluk. Senki se nézte volna embernek, de női alakot viselt, méghozzá jól, húsa akár a csont, de tintába mártva, úgyhogy minden pórusát átitatta, felfedve az erezetet, feketét gyűjtve minden mélyedésbe. Rám szegezte a szemét, amelyben nem volt szín, csak szenvedély, az arca keskeny, finom formájú. Olajsötét haj keretezte, amely természetellenes hullámokban és csigákban hullott alá. Szépsége az imádkozó sáskára, a görög szobrok embertelenségére emlékeztetett. Maszk vagy nem maszk, hatott rám. Testi dolgokban én egy balek vagyok. – Jalan – ismételte meg, és kikerült. Köntöse sötétségfoszlányokból állt.

Nem válaszoltam, nem fordultam utána. Egyre érkeztek a falubeliek, s a kiszűrődő éljenzés és nevetés percenként még többet vonzott oda. Aslaugot egyikük sem láthatja, viszont ha azt látják, hogy én forgok ott, és az üres levegőbe beszélek, az nem venné ki magát valami jól. Az északiak babonás népség, és őszintén szólva, ha abból ítélek, amit az utóbbi hónapokban láttam, igazuk is van. De a babonának általában hegyes a vége, és nekem semmi kedvem felnyársalódni rá.

– Mit keresel ezen a civilizálatlan vidéken, ezek között a rossz szagú parasztok között? – Aslaug a bal vállamnál bukkant fel újra, szája a fülemnél. – És mit – a hangja megkeményedett, szeme összeszűkült –, mit keres itt az a fényesküdött? Érzem a bűzét. Arról volt szó, hogy elmegy… – Félrebiccentette a fejét. – Jalan? Követted? Utánaloholtál, mint egy kiskutya? Már beszéltünk erről, Jalan. Te herceg vagy, királyi vér, Vöröshatár trónvárományosa!

– Hazamegyek – súgtam, úgy, hogy alig mozgott a szám.

– Itt hagyod a szépségeidet? – Kissé mindig helytelenítette a szoknyavadászatomat. Nyilván féltékenységből.

– Úgy gondoltam, itt az ideje. Túlságosan rám ragadtak. – Megdörgöltem oldalt a fejemet, mert egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy Tuttugu minden szálkát kiszedett belőlem.

– Nagyon helyes. Vöröshatárban majd utat vágunk neked az örökléshez. – Mosoly világította be az arcát, mögötte karmazsinvörös volt az ég a nap végvonaglásában.

– Hát… – Arckifejezését utánozva az én ajkam is felgörbült. – Én nem vagyok egy született gyilkos. De ha egy rakás unokatestvérem lezuhanna holmi szikláról, nem lenne álmatlan az éjszakám. – Már korábban rájöttem, hogy érdemesebb helyeselni neki. Ám, noha csak örvendeni tudnék bármilyen balszerencsének, amit a végzet az unokatestvéreimre pottyant, hármuk vagy négyük esetében különösen, nekem sohasem volt gusztusom azokhoz a halálos játszmákhoz, amelyeket egyes udvarokban játszanak tőrrel meg méreggel. Dicső utamat a trónushoz én stréberkedéssel meg kivételezéssel képzeltem el, megfejelve a hősiességemről szóló mesékkel és a zsenialitásomat hirdető beszámolókkal. Aztán ha majd nagyanyám kedvencének szemel ki, és igazságtalanul örökösévé léptet elő, már csak az lesz hátra, hogy a vénasszony a lehető legjobbkor szívrohamot kapjon, és kezdődhet is örömteli uralkodásom!

– Ugye tudod, hogy Snorri a vesztedre tör, Jalan? – Vállam köré fonta a karját, az érintése hideg volt, mégis izgató, tele azokkal a mennyei lehetőségekkel, amiket az éjszaka rejt. – Tudod, hogy mire fogja utasítani Barakiel. Neked is ugyanazokat mondta, amikor engem Snorri tartott magában.

– Én bízom Snorriban. – Ha a halálomat kívánná, már ezerszer elintézhetett volna.

– De meddig, Jalan herceg? Meddig fogsz még bízni benne? – Ajka az enyémhez közelített, fejét az utolsó napsugarak glóriája övezte. – Ne bízz a fényben, Jalan herceg. A csillagok szépek ugyan, de a köztük levő űr végtelen, és ígéretektől fekete. – Szinte hallottam, ahogy mögöttem az árnyéka elkeveredik az enyémmel, száraz póklábai egymáshoz dörzsölődnek. – Ha a holttesteddel és a megfelelő történettel tér vissza Cinóberbe, Snorri sokak háláját bezsebelheti, méghozzá számos okból…

– Jó éjt, Aslaug. – Összeszorítottam, amit össze lehetett szorítani, vigyázva, hogy meg ne borzongjak közben. Az utolsó pillanatokban, mielőtt a sötétség elvitte, mindig a legkevésbé volt emberi formája, mintha igaz valója egy szívdobbanásnyival túlélte volna az álcáját.

– Óvakodj tőle! – Azzal lerántották az árnyékok, miközben azzá a homállyá álltak össze, amely majd éjszakává mélyül.

Megfordultam, és a helyiek mögött bementem „nagy” csarnokukba. Az Aslauggal töltött pillanatok után mindig jobban idegesítettek a verejtékező parasztok meg a kezdetleges kis életük. És lehet, hogy tényleg érdemes lesz vigyázni Snorrival. Hiszen majdnem faképnél hagyott, amikor a legnagyobb szükségem volt rá. Még egy nap, és nézhettem volna szembe a kézbéklyózás borzalmával, vagy valami még kegyetlenebb viking igazságszolgáltatási módozattal.

NÉGY

Három hosszú asztal osztotta fel a lakomázócsarnokot, amelyek körül most férfiak és nők emelgették habzó ivószarujukat és csöpögő kupájukat. Nyolc-kilenc éves gyerekek rohangáltak fel-alá kancsókkal, töltögették a kiürülőfélben levő edényeket négy nagy hordóból. Hatalmas tűz lobogott a kandallóban, előtte halak sültek nyárson. Ebek marakodtak a terem szélén, szaladtak be az asztalok alá a rúgást is megkockáztatva, hátha leesik valami. A hőséghez, lármához és bűzhöz nem volt könnyű hozzászokni a kinti jeges tavaszi levegő után.
A helyiség vége felé igyekeztem, nagy ívben kikerülve a kutyákat. Az állatok általában jó jellemismerők, vagyis nem szeretnek engem, kivéve a lovakat, mert azok, ki tudja, miért, mindig is kedveltek. Talán az fűz össze bennünket, hogy szeretünk futni.

Snorri és Borris a tűz közelében ült, mellettük kétoldalt Olaafheim harcosai. A társaság többsége a bárdját is megsétáltatta az esti ivászathoz, az asztal lapjára fektették őket, úgyhogy az ember alig tudta hová tenni az italát. Snorri felém fordult, ahogy közeledtem, és ordítva rendelkezett, hogy csináljanak nekem helyet. Erre néhányan zsémbelni kezdtek, de aztán elhalt a hangjuk, és már csak a motyogásokat hallottam: „Berserker.” Beszuszakoltam magam a pad egyik, seggek csiszolta résébe, és próbáltam nem mutatni, mennyire viszolygok az ilyen szőrös brigantikkal való közösködéstől. Ez irányú toleranciám megnőtt ugyan, mialatt a Három Csatabárdot birtokoltam és működtettem… na jó, csaposnak felfogadtam Eyolfot, felszolgálónak meg Helgát és Gudrunt… de mégis, lélekben velük együtt dolgoztam. Mindenesetre, noha a toleranciám megnőtt, azért nem nőtt az égig, holott Trondban jobb minőségű szakállas, bárdforgató barbárokkal lehetett találkozni. Ám a mostani helyzettel szembesülve, különösképpen pedig a teli asztal csatabárddal, minden tőlem telhetőt elkövettem, hogy pont annyi végtaggal távozhassak majd, mint ahánnyal betértem. Vagyis vigyorogtam, mint egy féleszű, és némán tűrtem.

Átvettem egy korsót, amit egy szőke, mezítlábas gyerek hozott ki, és úgy döntöttem, leiszom magam. Úgy valószínűleg nem kerülök bajba, és az a lehetőség is csábító volt, hogy tökrészegen vitorlázzak át a tengeren. Mégse tettem, és erre megvolt a jó okom. Nem szívesen ismerem be, de úgy látszik, tényleg nagyanyám vére csörgedezik az ereimben. Snorri és Tuttugu már szóba hozta vendéglátóinknak a… rendellenességemet. A trollokkal hadakozó északon ugyan nagy presztízse van annak, ha valaki berserker, viszont józan ésszel hamar átlátható, mekkora hátrány ez. Én, igen okosan, mindig is rettegtem a csatáktól. A felfedezés, hogy ha túlfeszítik a húrt, dühöngő őrültté válok, aki fejjel előre veti bele magát a harc sűrűjébe, nem volt valami megnyugtató. A bölcs ember legnagyobb előnye, hogy tudja, mikor kell elfutni. Az ilyen túlélési stratégiának viszont élét veszi, ha habzani kezd a szánk, és minden félelemről elfeledkezünk. A félelem értékes áru, maga a józan ész, a legtisztább formába sűrítve. Ha nincs belőle, az nem jó. Szerencsére nagyon túl kell feszíteni a húrt, hogy a rejtett berserker kitörjön belőlem, tudtommal eddig csak kétszer fordult elő. Egyszer az Aral-hágónál, egyszer meg a Fekete Erődben. Ha soha többé nem fordul elő, boldog leszek.

– …Skilfar… – Egy félszemű férfi Snorrival szemközt a sörösszarujába motyogott. Csak ezt az egy szót tudtam kivenni, de ennyi is elég volt.

– Micsoda? – Felhajtottam a söröm utolját, és letöröltem a habot szép szőke barkómról, amit direkt ehhez az égtájhoz növesztettem. – Én oda vissza nem megyek, Snorri, szó se lehet róla. – Megképzett előttem a boszorkány meg a barlangja, körös-körül azzal a plasztíklégióval. A frászt hozta rám. Azóta is rosszakat álmodok…

– Nyugi. – Snorri megnyerően rám mosolygott. – Nem kell visszamennünk.

Megnyugodtam, és összehuttyantam, ahogy a feszültség kiszállt belőlem.

– Hála istennek.

– Ugyanis még mindig a téli szálláshelyén van. A Beerentoppenen. Egy jég- és tűzhegyen, nem messze a parttól, az lesz az utolsó megállóhelyünk, innen pár napra délre, mielőtt a nyílt tengeren nekivágnánk Maladonnak.

– A fenébe is, nem! – Én a nőtől féltem, nem az alagutaktól meg a szobroktól; persze azoktól is, de a lényeg, hogy eszem ágában sem volt odamenni. – Délnek megyünk egyenest. A vörös királynő minden kérdésünkre meg tud válaszolni.

Snorri a fejét rázta.

– Az én kérdéseim nem várhatnak, Jal. Az én kérdéseimet északi megvilágításban kell szemügyre venni.

Tudtam, hogy miről akar kérdezősködni – arról a nyavalyás ajtóról. Bár ha odaviszi a kulcsot Skilfarhoz, az alighanem elveszi tőle. Egy pillanatig sem kételkedtem benne, hogy képes rá. Engem aztán nem érdekel, ha ellopja. Egy ilyen nagy hatalmú tárgynak jobb helye van annál a vén boszorkánynál. Jó messzire onnan, ahol én lenni akarok, és így a Holt Király sem tud hozzáférni.

– Na jó. – Megint a félszemű harcos szavába vágtam. – Eredj csak. De én a csónakban maradok!

A Snorrival szemközt ülő fickó rám vetette hideg kék szemét meg mellette az üres lyukat, mely utóbbinak árnyékos mélye körül ronda kis izmok rángatóztak a tűz fényénél.

– Folyton ez a fit-firar beszél helyetted, Snorri?

Tudtam, hogy ez komoly sértés. A vikingek csúnyábbat nem is mondhatnának valakire, mint hogy az illető „szárazföldi”, olyan, aki nem ismeri a tengert. Ez a baj ezekkel az isten háta mögötti falvakkal – mindenki olyan ingerlékeny. Bármelyik percben készek felugrani, hogy kiontsák a beledet. Túlkompenzálás, persze, amiért hideg kunyhókban kell lakniuk egy barátságtalan tengerparton. Otthon az ilyennek a szeme közé köpnék… jelen esetben abba az egy szemébe… és tűrném, hogy a fél palotaőrség lefogjon, míg a másik fele kikergeti őt a városból. A Snorri-féle barátokkal ellenben az a baj, hogy mindent szó szerint vesznek, és szerintem tényleg azt hinné, hogy a becsületemet akarom megvédeni. Ahogy Snorrit ismerem, csak állna ott és tapsolna, miközben ez a vadember miszlikbe aprítana engem.

Gauti, ha jól hallottam, Snorri így nevezte, egyik kezét mindvégig a bárdján nyugtatta, szétterpesztett ujjakkal, közben le nem véve rólam azt a hideg szemét, amiből csakis gyilkos szándékot lehetett kiolvasni. Ebből nagyon gyorsan baj lehet. Hirtelen erőt vett rajtam a hugyozhatnék. Felvillantottam dölyfös Jalan-mosolyomat, ügyet se vetve a gyomrom kavargására, és előhúztam a tőrömet: gonosz kinézetű fekete vas volt. Ez keltett némi figyelmet, noha korántsem akkorát, mint bárhol máshol, ahol eddig pengét előhúzni láttam. De azért némi elégedettséggel konstatáltam, hogy Gauti összerezzen, és az ujjai félig rákulcsolódnak a bárdja nyelére. Becsületemre legyen mondva, tényleg olyanfajta hősnek látszom, aki hajlamos elégtételt követelni, és képes is azt kicsikarni.

– Jal… – Snorri félig összehúzott szemmel pillantott a markomban levő húszcentis pengére.

Félretoltam néhány bárdnyelet, és gyors mozdulattal megfordítottam a kést úgy, hogy a hegye egy centivel az asztallap fölött állapodott meg. Gauti ismét összerezzent. Láttam, hogy Snorri csöndesen az illető bárdjának fokára teszi a tenyerét. Több harcos félig felemelkedett, aztán visszaült.

Titkos gyávaságom egyik fontos előnye, hogy testbeszéddel nagyon tudok hazudni. Ez felerészben… hogy is mondta Snorri? Szerendipitás. Igen hasznos véletlen. Rémületemben elvörösödök, ami egy száznyolcvanöt centis, erőteljes fiatalembernél könnyen dühnek vehető. És a kezem is ritkán árul el. Lehet, hogy legbelül remegek a félelemtől, de a kezem szilárd. Ha a rettegés olyan fokú, hogy végül mégis reszketni kezd, azt meg össze lehet téveszteni a haraggal. Most azonban, amint az asztallaphoz érintettem a tőr hegyét, a kezem meg sem rezdült. Pár vonással felvázoltam egy formátlan pacát, amelynek szarv volt a tetején, és egy lebenyféle az alján.

– Mi ez? – kérdezte a velem szemben ülő ember.

– Egy tehén? – Középkorú nő, nagyon részeg, Snorri válla fölött áthajolva.

– Ez, olaafheimi férfiak, Scorron, ellenségeim országa. Ezek a határai. Ez itt… – húztam egy vonalat keresztbe a lebeny alján – …ez itt az Aral-hágó, ahol a scorroni hadsereget megtanítottam arra, hogy „ördögnek” nevezzen. – Felnéztem Gauti mord, egyszemű tekintetébe. – Mint látjátok, e határok egyike sem partvonal. Szóval ha tengerjáró volnék, az az én hazámban azt jelentené, hogy sohasem csaphatnék össze az ellenséggel. Sőt, ahányszor csak vitorlát bontanék, megfutnék előle. – Beledöftem a kést Scorron közepébe. – Ott, ahonnan én jövök, egyedül a „szárazföldiek” mehetnek csatába. – Hagytam, hogy egy gyerek töltsön a kupámba. – Ebből pedig megtanultuk, ugyebár, hogy a sértegetés olyan, mint a tőr: fontos, hogy melyik irányba mutat, és hogy te magad hol állsz. – Azzal hátradöntöttem a fejem, és kiittam a kupámat.

Snorri az asztalt csapkodta az öklével, ugrándoztak a bárdok, nevetés harsant. Gauti hátradőlt, savanyú arcán már nem volt olyan maró az indulat. Folyt a sör. Tőkehalat hoztak, valamilyen sózott gabonakását meg rettenetes kis moszatpogácsákat feketére égetve. Ettünk. Még több sör folyt. Azon kaptam magam, hogy tökrészegen vitatkozom valami csupa sebhely arcú vénséggel a különféle kalózhajók jó tulajdonságairól – a témának sok-sok hasonlóan részeg beszélgetés során lettem „szakértője” a Három Csatabárdban. Még több sör ömlött ki, loccsant ki, nyeletett le. Úgy rémlik, éppen a tengeri csomóknál tartottunk, amikor kecsesen lecsusszantam a lócáról, és úgy döntöttem, ott is maradok.

– Hedwig – motyogtam félálomban. – Szállj már le rólam, asszony.

A nyalogatás abbamaradt, majd újrakezdődött. Azon tűnődtem, hol lehetek, és mikor nyúlt meg Hedwig nyelve ennyire. És mikor lett ilyen nyálas. Meg büdös.

– Tűnés! – Az eb felé csaptam. – Fene a beledet. – Még mindig több mint félrészegen felkönyököltem. A tűzhely izzó parazsa éleket és árnyékokat vetett a csarnokra. Kutyák settenkedtek az asztalok alatt, maradékot keresve. Vagy fél tucat részeg hortyogott a padlón, ahol éppen összeestek, Snorri meg a középső asztalon feküdt kiterülve, feje a zsákján, mély álomban.

Támolyogva felálltam, és fölkavarodott a gyomrom. Noha a csarnoknak olyan szaga volt, hogy a hugyozás csak javíthatott volna rajta, azért elindultam a kijárat felé. Még lespriccelnék egy alvó vikinget a homályban, és abból nehéz lenne kidumálnom magam.

A kétszárnyú ajtóhoz érve felrántottam a bal felőlit, a zsanérok úgy visítottak, hogy a holtakat is felriasztották – mást viszont szemlátomást senkit –, és kiléptem. A lélegzetem gőzölgött előttem, a holdsütötte tér szikrázott a zúzmarától. Szép tavaszi éjjel északon. Balra tértem, és hozzáláttam a művelethez.

A kölcsönsör zubogásán túl hullámok püfölték a kikötő falát, azon túl a tétován megtörő tajték locsogott a folyónak lejtő parton, azon túl meg… csönd, amitől a szőr is felállt a hátamon. Füleltem, de semmit sem hallottam, ami alátámaszthatná a szorongásomat, pedig én részegen is megorrontom a bajt. Ráadásul Aslaug eljövetele óta mintha suttogott volna nekem az éjszaka. Ma viszont befogta a száját.

Megfordultam, ügyetlen ujjakkal próbálva bekötni a sliccemet, de hirtelen rájöttem, hogy megint hugyoznom kell. Alig tíz méterre tőlem a legnagyobb farkas állt, amit életemben láttam. Hallottam én mindenféle tódításokat a Három Csatabárdban, kész is voltam elhinni, hogy az észak nagyobb farkasokat nevel, mint amiket délen találni. Még egy óriásfarkast is láttam a saját szememmel, habár kitömve és a bejárat fölé szögezve Madame Serene Gyönyörpalotájában, lenn a Magiszter utcán, Cinóberben. De ez itt előttem csakis egy Fenris fajtabéli lehetett, amikről Trondban meséltek. Olyan magas volt, mint egy ló, bozontos bundájában még szélesebbnek is látszott, s a szája tele volt hegyes csontokkal, amik világítottak a holdfényben.

Csak álltam megdermedve, egyre csörgedezve a két lábam közé. A fenevad előreindult, nem morgott, nem osont, egyszerűen csak nyomult előre, gyors, kicsit suta mozgással. Eszembe se jutott, hogy a kardomért nyúljak. Ez a farkas úgy festett, mint aki leharapná a hegyét, és kész. Szóval csak álltam ott, és gyarapítottam a tócsát. Rendes körülmények között, ezt büszkén vallom, én az a fajta gyáva vagyok, aki a pillanat hatására cselekszik, akkor szalad el, amikor kell, és nem gyökerezik földbe a lába. Most azonban az iszonyat nagyobb volt, hogysem megfuthassak előle.

Csak azután tudtam összeszedni magam annyira, hogy meneküljek, amikor az óriás fenevad elrontott mellettem, és a kétszárnyú ajtón betört a nagycsarnokba. Futottam, még a lélegzetemet is visszatartva ennek a lénynek a dögszagától. Már a tér peremén jártam, űztek a mögöttem felhangzó rettenetes ordítások és üvöltések, amikor az agyam végre horgonyt vetett. Szűkölő kutyák iramodtak ki a csarnokból. Zihálva megtorpantam – leginkább a félelemtől, hiszen nem szaladtam nagyon messzire –, és előhúztam a kardom. Előttem a vaksötét éjszakában akárhány ilyen szörny rejtőzhet még. Végül is a farkasok falkában vadásznak. Kinn maradjak a sötétben a fenevad barátaival, vagy mégiscsak biztonságosabb Snorri és egy tucatnyi másik viking oldalán, akik az előbb látottal néznek szembe?

Olaafheim-szerte ajtókat rúgtak ki, lángokat gyújtottak. A meglepett ebek végre csaholni kezdtek, és mindenfelől „Fegyverbe!” kiáltások hangzottak. Fogamat összeszorítva és nem különösebben sietve visszafordultam. Odabenn mintha maga a pokol ricsajozott volna: férfiak ordítottak, szentségeltek, bútordarabok puffantak, törtek, de fura módon semmi acsargás, semmi farkasüvöltés. Láttam már kutyákat marakodni, és az elég hangos ügy. A farkasok, úgy látszik, a nyelvükbe harapnak – meg másokéba természetesen, ha módjuk van rá!

Ahogy közelebb értem, a csarnokban egyre halkult a kakofónia: nyöszörgés, hörgés, körmök csikorgása a kövön. Sebességem araszolássá lassult. Csak a hátam mögötti ténykedések hangjai hajtottak tovább. Nehogy már úgy lásson valaki, amint ácsorgok, miközben pár méterre tőlem emberek halnak meg! Sebesen dobogó szívvel, csigamód vánszorgó lábbal odaértem az ajtóhoz, és bedugtam a fejem annyira, hogy a fél szemem körülnézhessen.

Asztalok felforgatva, lábaik kurta, részeg erdőt alkottak a parazsak változékony fényénél. Férfiak, jobban mondva férfiak cafatjai, szanaszét a padlón, sötét tavak és még sötétebb maszatfoltok között. Először nem is láttam a Fenris farkast. Egy erőlködő hörgés a legsötétebb árnyék felé vonzotta a szememet a csarnok szélénél. A fenevad felpúpozott háttal marcangolt valamit a földön. Két bárd állt ki az oldalából, egy a hátába mélyedt. Hatalmas állkapcsa szétnyílva valami körül, pofája alatt egy pár férfiláb feszült meg, iszamós fekete vérrel és nyállal borítva. Valahogy tudtam, ki lehet az abban a rettentő torokban.

– Snorri! – Minden engedély nélkül szakadt ki belőlem a kiáltás. Gyorsan a számhoz kaptam a kezem, hogy a további ostobaságoknak elejét vegyem. Még csak az kéne, hogy az az iszonyú fej felém forduljon. Rémületemre rádöbbentem, hogy az ajtónyílásban állok, a lehető legrosszabb helyen, a holdvilágtól körülrajzolva, a kijáratot lezárva.

– Fegyverbe!

– A csarnokhoz!

Kiáltozás mindenhonnan.

Hátam mögül lábdobogást hallottam. Arrafelé nem lehet visszavonulni. Az északiak a hüvelykujjánál fogva kötik fel a gyávát, úgy vagdossák le róla a fölösleges darabokat. Gyorsan beléptem hát, hogy kevésbé kínáljak célpontot, és oldalazni kezdtem a fal mentén, próbálva levegőt se venni. Vikingek érkeztek mögöttem az ajtóhoz, csülledtek befelé.

Miközben a farkast figyeltem, egy kéz, a teremtmény méretéhez képest gyerekkéz emelkedett föl a feje túloldalán, és a szemei közé markolt. Izzó kéz. Olyan fénylő kéz, hogy a terem majdnem nappali világosságba borult. Azt tettem, amit minden csótány, ha lámpát gyújtanak a konyhában. Iszkoltam valami fedezékbe, beugrottam egy asztal maradványai mögé, amely az oldalán állt, félúton köztük meg köztem.

A fény tovább erősödött, kis híján megvakultam tőle, átbotorkáltam egy torzón, keresztülestem egy asztalon, és botladozó léptekkel előrelódultam, nehogy kiszaladjon alólam a lábam. Előrenyújtott kardom belefúródott valami puhába, csonton csikordult, aztán egy irdatlan súly zuhant rám, és kirekesztette a fényt. Meg minden mást is.