seveneves

a hét éva

Neal Stephenson

Fordította

Galamb Zoltán

seveneves

Copyright © 2015 by Neal Stephenson

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2016

Hungarian translation © Fumax Kft., 2016

Szerkesztő: Koncz Ákos

Korrektor: Kótai Kata, Friedrich Zoltán

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Tóth-Kovács Anett

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

A szövegben szereplő idézetek magyar forrásai:

William Shakespeare: Macbeth (Szász Károly)

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János)

E könyv kitalált történetet mesél el. A benne szereplő személyek, események és párbeszédek az író képzeletének szüleményei, ezért nem szabad valósnak feltételezni őket. Bárminemű hasonlóság tényleges eseményekkel és személyekkel a puszta véletlen műve.

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-60-9

JAIME-NEK, MARIÁNAK, MARCÓNAK ÉS JEFFNEK

Első rész

Az egy hold kora

A HOLD MINDENFÉLE ELŐJEL ÉS LÁTHATÓ OK NÉLKÜL ROBBANT FEL. Épp dagadóban volt, már csak egy nap hiányzott a teliholdhoz. Az UTC, vagyis az egyezményes koordinált világidő szerint 05:03:12-kor történt. Később ezt A+0.0.0-ként, vagy röviden csak Zéróként emlegették.

Egy utahi amatőr csillagász ismerte fel elsőként a Földön, hogy valami szokatlan megy végbe. Pillanatokkal korábban egy szétterjedő foltot fedezett fel a Reiner Gamma formáció közelében, nem messze a Hold egyenlítőjétől. Eleinte úgy vélte, egy meteorbecsapódás által felkavart porfelhő lehet. Előkapta a mobilját, és blogbejegyzésben posztolta az eseményt, a tőle telhető legnagyobb sebességgel gépelve merev hüvelykujjaival (mivel egy magas hegyen tartózkodott, ahol a levegő éppoly hideg volt, mint amennyire tiszta), hogy mindenképp az ő nevéhez fűződjön a közzététel. Hamarosan más csillagászok is erre a pontra irányítják majd a teleszkópjaikat – talán már ebben a pillanatban is ezt teszik! Viszont – feltéve, hogy kellően gyorsan tudja mozgatni a hüvelykujját – ő lesz az első, aki beszámol róla. Hírnevet szerez majd vele; és ha a meteor látható krátert hagy maga után, talán az ő nevét fogja viselni.

A nevét mégis elfeledték. Mire elővette a mobilját a zsebéből, a krátere már nem létezett. Ahogy a Hold sem.

Amikor zsebre tette a telefonját, és szemét ismét távcsöve nézőkéjéhez szorította, elkáromkodta magát, hiszen mindössze egy elmosódott vörösesbarna ködöt látott. Véletlenül elállíthatta a teleszkópot. Elkezdte csavargatni a képélesség-állító gombot, de nem használt.

Végül hagyta a távcsövet, és puszta szemmel felnézett arra a helyre, ahol a Holdnak kellett volna lennie. E pillanatban megszűnt kiváltságos információk birtokában lévő tudósnak lenni, és immár semmiben sem különbözött azoktól a millióktól, akik az amerikai kontinens mindkét felén ámuldozva és elhűlve, tátott szájjal figyelték a legkülönösebb égi eseményt, amit emberi szem valaha látott.

Amikor a filmekben felrobban egy bolygó, tűzgolyóvá válik, és megsemmisül. A Holddal nem ez történt. Az Ágens (ahogy később az emberek elnevezték a titokzatos erőt, amely a robbanást okozta) hatalmas mennyiségű energiát szabadított fel, ám közel sem annyit, hogy a Hold teljes anyaga elégjen.

A legszélesebb körben elfogadott elmélet szerint a utahi csillagász által megfigyelt porgomoly valamiféle becsapódás nyomán keletkezett. Vagyis az Ágens a Holdon kívülről származhatott, de átfúrta annak felszínét, és mélyen behatolt a magjáig, majd felszabadította az energiáját. Vagy egyszerűen továbbhaladt a túlsó oldal felé, menet közben pedig kellő mennyiségű energiát hagyott hátra, hogy darabokra szaggassa a Holdat. Egy másik hipotézis azt állította, hogy az Ágens olyan eszköz, amelyet földön kívüli idegenek helyeztek el a történelem előtti időkben, és úgy időzítették, hogy csak bizonyos feltételek teljesülésekor következzen be a detonáció.

Bárhogy történt is, a robbanás eredményeképp a Hold először hét nagyobb, valamint számtalan kisebb darabra hasadt szét. Másodsorban pedig ezek a darabok szétszóródtak, kellően eltávolodva egymástól ahhoz, hogy különálló objektumokként – hatalmas, durva sziklatömbökként – észlelhessék őket, annyira azonban nem, hogy még jobban szétrepüljenek. A Hold töredékeit továbbra is egymáshoz kapcsolta a nehézkedési erő, az óriási kövek kaotikusan keringtek közös gravitációs központjuk körül.

E pont – korábban a Hold középpontja, immár azonban puszta térbeli absztrakció – ezek után is a Föld körül keringett, ahogy korábban évmilliárdokon keresztül tette. Így aztán amikor a földi emberek felnéztek az éjszakai égboltra, ahol a Holdat kellett volna látniuk, ehelyett fehér sziklatömbök lomhán pörgő-forgó konstellációját pillantották meg.

Legalábbis ezt látták, miután leülepedett a por. Az első néhány órában egykori égi kísérőnk helyén csupán a korábbi méreténél valamivel nagyobb porfelhő látszott, amely pirkadat előtt vörösben játszva lebukott a nyugati horizont alá, miközben a utahi csillagász döbbenten figyelte a holdnyugtát. Ázsia egész éjjel a holdszínű foltra emelte a tekintetét. A ködben lassanként fényes pöttyök jelentek meg, ahogy a porszemeket magukhoz vonzották a hozzájuk legközelebb eső súlyosabb darabok. Európa, majd Amerika már a megváltozott állapot letisztult látványában részesülhetett: hét gigantikus szikladarabot figyelhettek meg ott, ahol a Holdnak kellett volna lennie.

MIELŐTT A TUDOMÁNYOS, KATONAI ÉS POLITIKAI VEZETŐK ÁTVETTÉK az „Ágens” megnevezés használatát az ismeretlen erő megjelölésére, amely felrobbantotta a Holdat, a szó legelterjedtebb értelmezésének – legalábbis az átlagemberek fejében – a nacionalista szennylapokban, összeesküvés-elméletekben felbukkanó kém, beépülő ügynök jelentés számított. A műszakibb beállítottságú személyek esetleg valamiféle vegyületre, például mutagén vagy nukleofil ágensre utaltak vele. Ahhoz az értelemhez viszont, amelyben innentől fogva kizárólagosan használták a szót, a nyelvészetben és etikában előforduló jelentés állt a legközelebb. A cselekvő szubjektum, az aktív fél az ágens, a cselekvést elszenvedő másodlagos személy vagy tárgy pedig a páciens. Az ágens hatást fejt ki. A páciens passzív. Jelen esetben valamely ismeretlen ágens hatást fejtett ki a Holdra. A Hold és vele együtt a szublunáris világban élő emberi lények e cselekedet passzív elszenvedői lettek. Jóval később az emberek cselekvésre szánták el magukat, és ismét ágensekké váltak. Egyelőre azonban – és a jövőben még hosszú ideig – nem számítottak többnek páciensnél.

A hét nővér

RUFUS MACQUARIE ÉSZAK-ALASZKÁBAN, A BROOKS-HEGYSÉG FEKETE gerince fölött látta végbemenni az eseményt. Rufus egy bányát üzemeltetett odafent. Felhőtlen estéken gyakran felkaptatott kisteherautójával a hegyre, amelynek ásványkincseit napközben termelték ki az embereivel. Kiemelte távcsövét, egy tizenkét colos Cassegraint a kocsi platójáról, aztán felállította a hegycsúcson, és a csillagokat bámulta. Amikor már nevetségesen átfagyott, visszaült a vezetőfülkébe (a motort egyfolytában járatta), és addig szorította kezét a fűtés nyílásához, amíg az ujjai újra érzékennyé nem váltak. Aztán, amíg a többi testrésze is felengedett, arra használta újfent munkaképes ujjait, hogy kapcsolatba lépjen az ismerőseivel, a családjával és mindenféle ismeretlenekkel szerte a világon.

És azon kívül is.

Miután szétrobbant a Hold, és Rufus meggyőzte magát, hogy amit lát, az a valóság, gyorsan bekapcsolt egy alkalmazást, amely a különféle természetes és ember készítette égitestek helyzetét mutatta. Ellenőrizte a Nemzetközi Űrállomás pozícióját. Az ISS e pillanatban közel 420 kilométerrel fölötte és tőle 3200 kilométerre délre szelte át az égboltot.

Rufus a térdére húzott egy készüléket. A saját kis műhelyében készítette. A szerkezet egy legalább százötven évesnek tűnő távíróból állt, amit egy tépőzáras szíjjal felcsatolható, a térd ívéhez alakított műanyag tömbhöz rögzített. Nekilátott rövid és hosszú jeleket kattogtatni. A kisteherautója lökhárítójára szerelve ostorantenna nyúlt az égbe.

420 kilométerrel fölötte és 3200 kilométerre délre tőle a rövid és hosszú jelek egy vékony kábelkötegelővel szigetelőcsőhöz erősített olcsó hangszórón szólaltak meg egy zsúfolt, konzervdoboz alakú modulban, amely a Nemzetközi Űrállomás egyik részét alkotta.

AZ ISS EGYIK VÉGÉHEZ CSAVAROZVA AZ AMALTHEA NEVEZETŰ, ÉDESburgonya alakú aszteroida utazott. Abban a valószínűtlen esetben, ha óvatosan lejuttathatnák a felszínre, hogy ott végső nyugalomra helyezzék valamelyik futballpályán, az egyik tizenhatostól a másikig nyúlt volna, és teljesen elfedte volna a kezdőkört. Korábban négy és fél milliárd éven át keringett a Nap körül, szabad szemmel és a csillagászati távcsövek számára láthatatlanul, habár keringési pályája hasonlított a Földéhez. Ez annyit tett, hogy csillagászok által használt osztályozási rendszerben Arjuna-aszteroidának nevezték. Földközeli pályájuknak köszönhetően az Arjunák nagy valószínűséggel lépnek be a Föld légkörébe és csapódnak be lakott területeken. Ám ez egyben azt is jelenti, hogy viszonylag könnyen el lehet érni és be lehet fogni őket. E két – előnyt és hátrányt jelentő – okból vonták magukra a csillagászok figyelmét.

Az Amaltheát öt évvel korábban fedezte fel egy teleszkópokkal felszerelt műholdraj, amit az Arjuna Expeditions, egy Seattle-ben bejegyzett, techmilliárdosok által pénzelt cég, amelyet kifejezetten aszteroidabányászat céljából alapítottak. A kisbolygót veszélyesként azonosították, mivel 0,01%-ra becsülték annak esélyét, hogy az elkövetkező száz évben eltalálja a Földet, ezért újabb műholdrajt indítottak útnak, hogy bezsákolják, és geocentrikus (Föld, nem pedig Nap körüli) pályára vonszolják, amit aztán fokozatosan összehangoltak az ISS-ével.

Időközben lassan, de kitartóan továbbhaladt az ISS tervezett bővítése. Az űrállomás mindkét végéhez új modulokat – rakétával fellőtt, felfújható műanyag burkokat és levegővel töltött fémdobozokat – adtak hozzá. Az elülső végén – az űrállomás orr-részén, ha a bolygó körül repülő, nagyjából madár alakú tárgyként tekintettünk rá – előkészítették az Amalthea és a körötte kialakítandó aszteroidabányászati kutatási projekt otthonát. Ezalatt a farrésznél megépítettek és, – valamekkora nehézkedés hamis érzetét keltve, – ringlispílként forgásnak indítottak egy tóruszt – egy negyven méter átmérőjű, amerikai fánk alakú lakóegységet.

A fejlesztés során elérkezett egy pillanat, ami után az emberek már nem Nemzetközi Űrállomásként vagy ISS-ként, hanem Izzyként kezdték emlegetni az öreglányt. Véletlenül vagy sem, de a szóban forgó becenév nagyjából akkoriban ragadt rá, amikor az űrállomás mindkét végén nő vette át az irányítást. Dinah MacQuarie, Rufus ötödik gyermeke és egyetlen leánya felelt nagyjából mindenért, ami Izzy elülső részén folyt. Ivy Xiao az ISS általános parancsnoki tisztét látta el, és többnyire a „tatnál” elhelyezkedő tóruszban dolgozott.

Az ébren töltött órák zömében Dinah az Izzy elülső végében tartózkodott egy kis munkaterületen („a műhelyemben”), ahonnan egy kis kvarcüveg ablakon kinézhetett az Amaltheára („a barátnőmre”). Az Amalthea vasból és nikkelből állt: nehéz elemekből, amelyek egykor valószínűleg egy ősi, valamely földtörténet előtti katasztrófa során szétrobbant bolygó forró magjába süllyedtek le. Más aszteroidákat könnyebb anyagok alkottak. A Földével szinte azonos pályája tette egyszerre iszonyatos fenyegetéssé és ígéretes kiaknázásra váró objektummá az Amaltheát, ugyanakkor tömör fémes összetétele miatt elképesztően nehezen lehetett mozgatni a Naprendszeren belül, de szinte felkínálta magát a tudományos kutatásokra. Némelyik aszteroida javarészt vízből állt, amiből emberi fogyasztásra szánt készleteket lehetett felhalmozni, vagy hidrogénné és oxigénné lehetett bontani, hogy rakéta-hajtóanyagként szolgáljon. Másokban bőségesen lehetett találni nemesfémeket, amelyeket a Földre juttatva értékesíthettek.

Egy efféle vas- és nikkelrögöt, mint az Amalthea, űrben keringő lakóhelyek szerkezeti anyagának lehetett beolvasztani. Ennek megvalósítása, vagy bármié, ami csekély próbamennyiségnél többet eredményez, újfajta technológiát követelt volna meg. Szóba sem jöhetett, hogy emberek bányásszanak, mivel költséges volt feljuttatni és életben tartani őket. Dinah-t azért küldték fel az Izzyre, hogy lefektesse egy robotizált laboratórium alapjait, amely hatfős személyzetnek adott volna otthont. A washingtoni költségvetési küzdelmek aztán egy főre csökkentették ezt a számot.

Ahogy lényegében Dinah akarta is. Annak idején a világtól távol eső helyeken nőtt fel; az apjával, Rufusszal, az édesanyjával, Catherine-nel és négy fivérével utazott egyik sziklabányából a másikba olyan vidékeken, mint az alaszkai Brooks-hegység, a dél-afrikai Karoo-sivatag és a nyugat-ausztráliai Pilbara. A kiejtésén mindegyik nyomot hagyott. Otthon a szülei tanították őt, és egy sor repülővel odahozatott magántanár, akik közül egyik sem maradt tovább egy évnél. Catherine elsajátíttatta vele a zongorázás és a szalvétahajtogatás finomságait, Rufus pedig matematikára, hadtörténetre, morzejelekre és bozótrepülésre tanította meg, no meg arra, hogyan kell felrobbantani dolgokat, és mindezt még tizenkét éves kora előtt, amikor a család vacsora közben közfelkiáltással megszavazta, hogy Dinah már túl okos és túlságosan kezelhetetlen a bánya mellett töltött élethez. Ezért bentlakásos iskolába íratták az Egyesült Államok keleti partján. Lévén, hogy a család – jóllehet Dinah-nak erről addig sejtelme sem volt – tehetősnek mondhatta magát.

Az iskolában kiváló labdarúgó vált belőle, e tehetségét pedig a Pennre szóló sportösztöndíj formájában kamatoztatta. Másodévesként súlyos keresztszalag-szakadás vetett véget ígéretes sportpályafutásának, ezért még komolyabban kezdett foglalkozni a földtan tudományával. Ennek, illetve egy robotépítést hobbiszinten űző fiúval három éven át tartó kapcsolatának köszönhetően – amelyet kiegészített a bányaiparban szerzett tapasztalata – tökéletes jelöltnek bizonyult a jelenlegi állására. A szilárd talajon robotikával foglalkozó kockákkal – egyetemi kutatókból, a hacker/maker szubkultúra szabadúszó tagjaiból és az Arjuna Expeditions fizetett alkalmazottaiból álló vegyes társasággal – szorosan együttműködve programozta, tesztelte és értékelte a csótánytól a spánielig terjedő méretű robotok egész seregét, melyeket arra terveztek, hogy az Amalthea felszínén mászkáljanak, kielemezzék ásványi összetételét, kisebb darabokat vágjanak ki belőle, majd egy kohóba szállítsák, amelyet – mint idefent mindent – kifejezetten az űrbéli körülmények közötti működéshez igazítottak. A szerkezetből kikerülő acélöntvények nagyságra papírnehezéknek is alig feleltek meg, ám, mint az első nem Földön készült példányok, jelenleg rendkívül fontos iratokra nehezedtek a Szilícium-völgy milliárdosainak íróasztalain, és sokkal többet értek társalgási témaként és státuszszimbólumként, mint egyszerű árucikként.

Rufus, a megátalkodott rádióamatőr, aki a mai napig morzejelekkel kommunikált a világ különböző pontjain élő régi ismerőseinek egyre fogyatkozó körével, rámutatott, hogy meglehetősen könnyű rádióüzeneteket váltani a Föld és az Izzy között, feltéve, hogy egymás látóterében maradnak (legalábbis amikor az Izzy épp elhaladt a feje fölött), és hogy amatőr rádiós mércével ez a távolság semminek számít. Mivel Dinah egy robotépítő-műhelyben lakott és dolgozott, forrasztópákákkal és munkapadokkal körülvéve, az apja biztosította műszaki leírás alapján nem okozott nehézséget számára összeállítani egy apró adóvevőt. A válaszfalhoz vékony kábelkötegelővel rögzített szerkezet Dinah munkaállomása fölött lógott halk sistergéssel, amit könnyedén elnyomott az űrállomás légcserélő rendszereinek háttérzajként megszokott zúgása. Időnként pittyent egyet.

Az Izzyt a Dinah felőli végén kívülről szemlélő képzeletbeli űrhajós pár perccel azután, hogy az Ágens darabokra tépte a Holdat, először is az Amaltheát pillantotta volna meg: a hatalmas, göcsörtös fémkiflit, amely itt-ott még mindig poros volt az űrtörmeléktől, amit odavonzott az eónok során egyre enyésző gravitációs mező, míg másutt, ahol mostanra tisztára sikálták, csak úgy ragyogott. A felszínen négy eltérő „fajhoz” tartozó, többtucatnyi különféle robot lótott-futott: az egyik faj kígyóhoz hasonlított, egy másik rák módjára oldalazott, a harmadik gördülő gömbbúrára emlékeztetett, egy negyedik pedig mintha rovarrajként mozgott volna. Ezek elszórtan világították meg a felületet kék és fehér LED-jeikkel, amelyeket Dinah a nyomon követésükhöz használt, a lézerekkel, amelyek segítségével az Amalthea felszínét pásztázták, és a vakító lilás ívfényekkel, amelyekkel időnként belemetszettek az aszteroidába. Az Izzy ekkor épp földárnyékban haladt, a bolygó éjszakai oldalán, ezért mindenre sötétség borult, eltekintve a Dinah munkaállomása melletti kvarcüveg ablakon kiáramló fehér fénytől. Az apró ablak épp hogy keretbe foglalta a nő fejét. Dinah rövidre vágva hordta szalmaszőke haját. Sohasem ügyelt különösebben a küllemére: annak idején, a bányáknál fivérei kigúnyolták, valahányszor ruhákkal vagy sminkkel kísérletezett. Amikor az iskolai évkönyvben fiúsnak jellemezték, Dinah ezt figyelmeztetésként értelmezte, és ezután egy valamivel lányosabb periódus következett, amely kitartott egészen tizenéves kora végéig, majd a második ikszbe lépve megszakadt, amikor Dinah egyre fontosabbnak érezte, hogy a mérnöki megbeszéléseken komolyan vegyék. Az Izzyn töltött élet velejárójaként folyton az interneten tevékenykedett: hol gondosan megfogalmazott NASA-sajtóinterjúkon dolgozott, hol az űrhajóstársak Facebookra kirakott beállítatlan képeit böngészte. Mostanra már megunta a súlytalanságban szanaszét lebegő hajfelhőt, és pár hét kísérletezés után, amíg baseballsapkával igyekezett leszorítani loboncát, kiókumlálta, miként működhetne ez a fajta rövidebb frizura. Az új hajviselet több terabájtnyi internetes kommentárt eredményezett néhány férfi és nő részéről, akiknek láthatóan semmi más dolga nem akadt.

Rendszerint számítógépe képernyőjére koncentrált, amelyet a robotjainak viselkedését szabályzó kódsorok töltöttek ki. A legtöbb szoftverfejlesztőnek kódokat kellett írnia, programba kellett gyűjtenie, majd futtatnia kellett a programot, hogy kiderítse, rendeltetésszerűen működik-e. Dinah megírta a kódot, kisugározta a pár méterre tőle, az Amalthea felszínén szorgoskodó robotoknak, majd kibámult az ablakon, hogy megnézze, használható-e. Többnyire a közvetlenül az ablak mellett dolgozókra irányult a legtöbb figyelem, így egyfajta természetes szelekció lépett fel, amennyiben azok a robotok, amelyek a legközelebb húzódtak anyjuk hűvös kék tekintetéhez, több intelligenciát gyűjtöttek magukba, míg a sötét oldalon kóborlók sohasem okosodtak.

A figyelme mindenesetre vagy a képernyőre, vagy a robotokra összpontosult, és ez így ment órák óta. Mígnem sípolások sora hangzott fel a válaszfalhoz rögzített, sziszegő hangszóróból, Dinah tekintete pedig egy időre a semmibe révedt, miközben agya betűk és számok füzérévé dekódolta a rövid és hosszú hangjeleket.

–  Ne most, apa! – motyogta maga elé, ahogy bűnös-kislányos pillantást vetett a réz és tölgyfa távírókészülékre, amit az apjától kapott; a viktoriánus relikviát Rufus elképesztően magas áron szerezte be az eBayen egy licitháborúban, mely során ádáz küzdelembe keveredett seregnyi természettudományi múzeummal és belsőépítésszel.

VESS EGY PILLANTÁST A HOLDRA!

–  Ne most, apa, tudom, hogy szép. Épp a hibákat keresem a módszerben…

VAGYIS ARRA, AMI NEMRÉG MÉG AZ VOLT

–  Hm?

Aztán Dinah az ablakhoz közelítette az arcát, és a nyakát tekergetve próbálta megkeresni a Holdat. Meglátta, ami nemrég még az volt. És a világmindenség megváltozott.

DR. DUBOIS JEROME XAVIER HARRISNEK HÍVTÁK. A FRANCIA KERESZTnév anyai ágon louisianai elődöktől származott. A Harrisek kanadai feketék voltak, akiknek ősei a rabszolgaság korában költöztek fel Torontóba. A Jerome és Xavier neveket szentekről kapta – egyszerre kettőről, pusztán a biztonság kedvéért. A család a Detroit–Windsor-régió határának két oldalán élt. A barátai magától értetődően Dubnak kezdték becézni az iskolában, amikor még túl fiatalok voltak ahhoz, hogy tudják, a „dub” a marihuánakultúrából kinőtt zenei műfaj neve. Manapság az ismerősei túlnyomó többsége Dubois dokinak szólította, mert rengeteget szerepelt a tévében, és a talkshow-k házigazdái és a csatornák műsorvezetői rendszerint így konferálták be. A televízióban a tudományt kellett közérthetően elmagyaráznia a nagyközönségnek, és mint ilyen, villámhárítóként szolgált az olyanokkal szemben, akik nem tudták összeegyeztetni világnézetükkel vagy életmódjukkal az aktuális tudományos következtetéseket, és emiatt egyfajta lökött leleményességgel mindenféle cáfolatokat ötlöttek ki.

Egyetemi környezetben, amikor csillagászati konferenciák vitaindító előadását tartotta, vagy tudományos publikációkat írt, természetesen dr. Harris maradt.

A Hold akkor robbant fel, amikor dr. Harris épp egy adománygyűjtő fogadáson vett részt a Caltech Athenaeum udvarában. Esthajnalkor a Hold dühödten hideg kékesfehér korongként emelkedett a Chino Hills magaslatai fölé. Laikusok tökéletesnek ítélték volna az estét holdfigyeléshez, legalábbis dél-kaliforniai viszonylatban, dr. Harris gyakorlott szeme azonban rögtön észrevette körülötte a vékony, homályos peremet, és tudta, hogy értelmetlen lenne most távcsövet irányítani rá. Tudományos céllal legalábbis. A sajtópropaganda már egészen más kérdésnek számított; Dubois doki szerepét magára öltve időről időre csillagpartikat szervezett, ahol az amatőr csillagászok felállították teleszkópjaikat az Eaton-kanyon parkban, és olyan tömegkedvenc célpontokra irányították azokat, mint a Hold, a Szaturnusz és a Jupiter holdjai. A mai este kiválóan meg fog felelni ehhez.

Dr. Harris azonban nem ezzel foglalkozott. Jófajta vörösbort kortyolgatott dúsgazdag, javarészt a techszférából meghívott személyiségekkel, és Dubois dokiként tetszelgett nekik, a tudomány négymillió Twitter-követőt magáénak tudó, megnyerő modorú tévés népszerűsítőjeként. Jól tudta, hogy az önerőből a csilliomosságig kapaszkodott techmágnások előszeretettel szálltak vitába másokkal, a pasadenai arisztokrácia viszont ellenkezőleg, és hogy a társasági hölgyek szerették, ha előadásokat tartottak nekik, feltéve, hogy az előadások rövidek és humorosak voltak. És azt is tudta, hogy a feladata mindössze annyi, hogy elbűvölje ezeket az embereket, mielőtt átpasszolják őket a hivatásos adománygyűjtőknek.

Épp egy újabb pohár pinot noirért tartott a bárpult felé Dubois doki szerepében, vállakra csapva, ökölpacsizva, összemosolyogva, amikor valaki hangosan levegőért kezdett el kapkodni. Mindenki a férfira emelte tekintetét. Dub már attól tartott, hogy a szerencsétlen fickót egy eltévedt pisztolygolyó találta el. A férfi dermedten, fél lábon állva meredt fel az égre. Egy nő követte a tekintetét, és felsikoltott.

És Dub egyike lett annak a talán néhány millió embernek a bolygó sötét féltekéjén, akik olyan mélységes döbbenettel néztek fel az égre, hogy agyuk magasabb rendű feladatokért, például a beszédért felelős központjai egyszerűen leálltak. Elsőként – lévén, hogy Los Angeles agglomerációjában tartózkodtak – az a gondolat merült fel benne, hogy fekete vetítővásznat bámulnak, amelyet korábban titokban kifeszítettek a szomszédos birtok fölé, és egy rejtett kivetítővel odavarázsolt hollywoodi filmes trükköt látnak. A fogadás előtt senki sem szólt neki, hogy efféle mutatványra készülnének, ám elképzelhetőnek tűnt, hogy adakozásra serkentő bizarr húzásnak szánták, vagy valamilyen film forgatásához kellett.

Amikor felocsúdott a kábulatából, Dubois Harris tudatára ébredt, hogy tömérdek telefon csicsergi elektromos kis dallamát. Köztük az övé is. Egy újszülött korszak hangját hallotta felsírni.

IVY XIAO AZ IZZY ÁLTALÁNOS PARANCSNOKI FELADATAIT LÁTTA EL, és szinte minden idejét a tóruszban töltötte, részben mivel ott volt az irodája, részben pedig azért, mert sokkal gyakrabban elkapta az űrbetegség, mint azt képes lett volna beismerni. E fizikai elkülönülést – Ivy hátul, a tóruszban, Dinah egészen elöl, az Amalthea közelében – sokan a kettejük közötti különbözőség jelképeként értelmezték, amely valójában nem is létezett. Más eltérések épp eléggé nyilvánvalóan megmutatkoztak, kezdve a testiekkel: Ivy tíz centivel magasabb volt, hosszú fekete haját többnyire befonta, a copfot pedig a kezeslábasa gallérjába tűrte, hogy ne lebegjen mindenfelé. Alkata a röplabdajátékosokéra emlékeztetett. A Los Angelesben, feszült idegrendszerű szülők egyetlen gyermekeként nevelkedett Ivy megírta az egyetemi felvételijét, tudományos vetélkedőkön vett részt, és egészen Annapolisig meg sem állt, ami után a Princetonon szerzett PhD-fokozatot alkalmazott fizikából. A haditengerészet csupán ezután hajtotta be rajta azt a többévnyi szolgálatot, amivel a taníttatásáért tartozott nekik. Miután megtanult helikoptert vezetni, ideje nagy részét az űrhajóskiképző programban töltötte, ahol gyorsan feltornázta magát a ranglétrán. A legtöbb asztronautával ellentétben, akik kutató űrhajósként vettek részt a küldetéseken – tudósként vagy mérnökként meghatározott feladatokat láttak el, miután a hordozóeszköz Föld körüli pályára állt –, Ivy a maga pilótai képzettségével repülésszakértőnek is számított, vagyis tudta, hogyan kell irányítani a rakétákat. Az űrsikló napjai már rég elmúltak, így nem kellett botkormánnyal kifutópályára letenni szárnyas járműveket. Ahhoz viszont, hogy valaki keringéspályán űrhajókat kapcsoljon össze és manőverezzen, tökéletesen illettek a helikopterpilóta motoros készségei és a fizikus elméjének matematikai beállítottsága.

A származása elbizonytalanította, sőt egyenesen elijesztette azokat, akiket elkápráztatnak az efféle dolgok. Dinah-t viszont hidegen hagyta az egész. Ahogyan maguk közt viselkedett Ivyval, némely külső szemlélő számára tiszteletlennek tűnhetett. A két igencsak eltérő nő egymás közötti konfliktusa sokkal drámaibbnak látszhatott, mint ami valóban igaznak bizonyult belőle. Ezért folyton értetlenül figyelték a földi irányítás és az Izzy személyzetének kísérleteit, hogy elsimítsák a nem létező ellentétet kettejük között. Vagy – ami már jóval kevésbé szórakoztatta őket – hogy alattomos politikai cselszövések megvalósításához aknázzák ki azt.

Négy órával azután, hogy a Hold felrobbant, Dinah, Ivy és a Nemzetközi Űrállomás legénységének további tíz tagja megbeszélésre gyűlt össze a Banánban, ahogy a pörgő tórusz leghosszabb egybefüggő szakaszát hívták. A tórusz java részét kellően rövid szakaszokra szabdalták szét, hogy az agy elhitethesse a szemmel: a talaj egyenletesen sík, a nehézkedés pedig mindenütt egy irányba mutat. A Banánt azonban elég hosszúnak hagyták ahhoz, hogy egyértelműen látsszon, a padló valójában egyik végétől a másikig nagyjából ötvenfokos ívben meghajlik. Az egyik végében tapasztalt „gravitáció” egészen más irányba mutatott, mint a másik végében. Ennek megfelelően a középen végigfutó, hosszú konferenciaasztal felülete úgyszintén ívben meghajlott. Az egyik oldalon belépők „fölfelé” néztek a lejtőn, ugyanakkor nem érzékelték, hogy emelkedőn kaptatnának, ahogy a terem túlsó vége felé haladtak. Aki először járt odabent, arra számított, hogy az asztalon bárhol másutt elhelyezett tárgyak legurulnak vagy lecsúsznak feléjük.

A falakat halványsárgára festették. A megszokott, folyton meghibásodó audiovizuális felszerelést arra a célra szánták, hogy a földi repülésirányítók élő videojeleit megjelenítve elméletben telekonferenciákat tarthassanak houstoni, bajkonuri vagy washingtoni kollégáikkal.

Amikor A+0.0.4-kor (nulla év, nulla nap és négy órával azután, hogy az Ágens kifejtette hatását a Holdra) kezdetét vette a megbeszélés, semmi sem működött, így az Izzy lakóinak maradt pár perce egymás között társalogni, amíg Frank Casper és Jibran Haroun a csatlakozásokkal babrált, parancsokat gépelt be számítógépekbe, és mindent újraindított. Az Izzyre viszonylag frissen érkezett Frank és Jibran elkövették azt a hibát, hogy elárulták, jól értenek az efféle feladatokhoz, így mindig rájuk is bízták ezeket. Mellékesen mindketten szívesebben foglalták le magukat ezzel, mint hogy tereferéljenek.

Elsőként az „ősszingularitás” kifejezés ütötte meg a terembe belebegő Dinah fülét. A nehézkedés itt mindössze a földi egytizede volt, a „besétált” szó ezért nem írhatná le megfelelően a helyzetváltoztatás módját – amely valahol félúton volt a séta és a repülés között, egyfajta hosszú, ruganyos léptek formájában.

A kifejezés Konrad Barth, egy német csillagász szájából hangzott el. A többiek reakciójából egyértelműnek tűnt, hogy a Banánban lévők közül egyedül a férfival pont szemben ülő Ivynak volt valamelyes fogalma arról, amiről Barth beszél.

–  Vagyis? – kérdezte Dinah, mivel egy ideje rá hárult ez a szerep.
A többiek oly áhítatos tisztelettel tekintettek Ivyra, vagy olyannyira vonakodtak elárulni tudatlanságukat, hogy nem voltak hajlandók kérdéseket föltenni neki.

–  Egy kis fekete lyuk.

–  De miért „ős”?

–  A legtöbb fekete lyuk csillagok összeomlásakor keletkezik – felelte Ivy. – Létezik azonban egy elmélet, amely szerint némelyik nem sokkal az ősrobbanás után jött létre. Az univerzumban egyenetlenül oszlott el az anyag. Némelyik rög kellően sűrű lehetett ahhoz, hogy végbemenjen a gravitációs kollapszus. Olyan fekete lyukak keletkezhettek ilyenkor, amelyek egy csillag tömege helyett jóval kisebb tömegűek voltak.

–  Mennyire kicsik?

–  Nem hinném, hogy létezik alsó határ. A lényeg, hogy az egyikük láthatatlanul átszáguldhat az űrön, aztán belefúródhat valamelyik égitestbe, hogy a másik oldalán bukkanjon elő. Egy időben úgy tartották, a tunguszkai eseményt is hasonló okozta, de megcáfolták a teóriát.

Dinah tudott erről, mivel édesapja szívesen beszélt a témáról: a több, mint száz évvel ezelőtti hatalmas szibériai robbanásról, amely fák millióit tarolta le a semmi közepén.

–  Az elég nagy durranás volt – válaszolta Dinah –, de nem akkora, hogy szétrobbantsa a Holdat.

–  Ahhoz, hogy szétrobbantsa a Holdat, nagyobb kellene, ami gyorsabban halad – állapította meg Ivy. – Nézd, ez csak egy hipotézis.

–  De már nincs itt?

–  Már rég messze járna. Mint egy almán átfúródó puskagolyó.

Dinah furcsának találta, hogy ennyire tárgyilagosan beszélnek egy efféle eseményről. Másként azonban lehetetlenség volt megközelíteni. Az érzelmek nem nőhettek annyira hatalmasra ahhoz, hogy ilyesmit átfoghassanak. Ráadásul mindeddig egyszerű vizuális effektusként jött át, mintha levett hanggal néztek volna valamilyen filmet.

–  Hatással lesz az árapályra? – kérdezte Lina Ferreira. Tengerbiológusként Lina nyilván aggódott valamennyire az árapály miatt. – Lévén, hogy a változásokat a Hold tömegvonzása okozza.

–  Meg a Napé – tette hozzá Ivy bólogatva, halvány mosollyal. Épp ezért bízták rá, és nem Dinah-ra az Izzy irányítását. Bármikor kijavított egy PhD-fokozattal rendelkező tengerbiológust jó pár ember előtt, mégis sikerült úgy intéznie, hogy ne hagyjon a másikban tüskét. – A válasz viszont az, hogy valószínű meglepően kis mértékben.
A Hold tömege még mindig megmaradt, s nagyjából ugyanakkora, mint korábban. Csak némileg szétszóródott. De a közös gravitációs központ ugyanott maradt, és ugyanazon a pályán kering, ahol eddig a Holdé. Az árapálytáblázatok továbbra is meglehetősen jól alkalmazhatóak lesznek.

Dinah arckifejezése semleges maradt, ugyanakkor élvezte, hogy Ivy a felkavaró téma dacára is egyfajta kis-kocka-lányos rácsodálkozással képes beszélni a tudományról. Ezért nyilatkozott mindig Ivy a médiának, míg Dinah-t úgy kellett kivonszolni robotbarlangjából, és újra meg újra elismételni neki, hogy mosolyogjon. A hangnem mindent elárult; amikor Ivy parancsokat osztogatott, vagy PowerPoint-diavetítéseket olvasott fel, szigorú és katonatisztekre jellemző tónusra váltott, ám amikor a tudomány került szóba, a tekintete kinyílt, a hangja pedig mandarinosan kántáló ritmust vett fel.

–  Honnan szeded ezeket? – kérdezte Dinah, mire a többiek riadt és rosszalló pillantásokat vetettek felé, amiért ennyire nyersen beszél a főnökkel. – „Mindössze – mennyi is? –” négy órája történt.

–  Rengeteg heves kommentfolyam indult, ahogy arra számítani is lehetett, és ebből kiemelkedett néhány alkalmi levelezőlista – magyarázta Ivy.

Kék képernyő jelent meg a hosszú asztal egyik vége fölött szétterülő, könnyű monitoron, amit a NASA logója váltott.

–  Oké, megvan – motyogta maga elé Jibran, majd meglódult oldalra az egyik szék felé.

Aztán már a houstoni Johnson Űrközpont ISS repülésirányító termének ismerős környezetét látták maguk előtt. A küldetés műveleti igazgatója a kamera előtt ülve simogatta iPadjét. Úgy tűnt, nincs tudatában annak, hogy működik a kamera. Pár pillanattal később ajtót hallottak nyílni a kamera látószögén kívül. Az egykor a hadsereg kötelékeiben szolgáló KMI megszokásból fölpattant. Üdvözlésképp kezet rázott a jobb szélről belépő nővel, aki nem volt más, mint a NASA igazgatóhelyettese, a teljes szervezeti rend második legfontosabb embere, és nagyon ritkán mutatkozott efféle megbeszéléseken. Aurelia Mackey nyugalmazott asztronauta volt, és a washingtoni kormányzati környezethez illő ruhát viselt, ahol ideje java részét töltötte.

–  Megy az adás? – kérdezte valakitől a kamera látószögén kívül.

–  Igen – felelték többen is a Banánból.

Aurelia ettől jól láthatóan kissé megriadt. Természetesen eleve némileg döbbentnek mutatkoztak a KMI-vel együtt.

–  Hogy vannak? – érdeklődött abszolút gépies, hivatalos hangon, mintha mi sem történt volna. Robotpilótára kapcsolt, amíg az agya fel nem dolgozta az eseményeket.

–  Jól – érkezett a válasz a Banánból, némi ideges kuncogással keverve.

–  Biztosra veszem, hogy mindannyian értesültek az eseményről.

–  Tökéletesen rálátunk – vágta rá Dinah. Ivy figyelmeztető pillantást vetett rá.

–  Nyilvánvalóan – ismerte el Aurelia. – Szívesen elbeszélgetnék önökkel hosszasan arról, mit láttak, és most min mennek át. De rövidre kell fognunk. Robert?

A KMI nagy nehezen felnézett az iPadjéből, és előredőlt a székében.

–  Növekedésre számítunk az odafönt lebegő sziklák számát illetően. – A Hold leszakadt darabjait értette ezalatt. – Nem kifejezetten jelentősre, hiszen a legtöbbet fogva tartja a gravitáció. Néhány azonban elszabadulhatott. Szóval minden más küldetést felfüggesztünk, amíg önök bedeszkázzák a zsilipajtókat. Felkészülnek a becsapódásokra.

A Banánban mindenki elnémulva hallgatott, belegondoltak, mivel járhat ez a számukra. Fokozzák az elővigyázatossági intézkedéseket, és Izzyt különálló szakaszokra osztják, hogy ha az egyik megsérülne, ne szívja ki a levegőt az összesből. Átnézik az ügyrendi szabályzatot. Elképzelhető, hogy Lina biológiai kísérleteit is találat éri. Dinah robotjai pedig szabadságra mennek.

Aurelia szólt bele a kamerába.

–  További intézkedésig minden űrrepülési műveletet felfüggesztünk. Senki sem megy fel, és senki sem jön le.

A Banánban minden tekintet Ivyra meredt.

AMINT BELÉPTEK IVY PARÁNYI IRODÁJÁBA, AHOL A PARANCSNOK MÁR elfogadhatónak ítélte, hogy könnyek fussák el a szemét, átváltottak a saját Q-kódjukra.

A Q-kód az amatőr rádiózásban használt szleng volt. Dinah még Rufustól tanulta meg a rövidítéseket. Hárombetűs kombinációkból álltak, melyek mind q-val kezdődtek. A morzeadásokban időmegtakarításként ezekkel helyettesítettek olyan gyakori kifejezéseket, mint például: „Váltsak más frekvenciára?”

Dinah és Ivy Q-kódjai nem kezdődtek ténylegesen q-val. Némelyik kombináció azonban három betűből állt.

A „Felfuvalkodott Kis Tahó” gúnynevet akkor ragasztották rá Dinah-ra, amikor a magániskolába érkezvén egy fociedzésen leszedett egy New York-i lánynak szánt labdát.

„Erkölcsbajnok Picsának” azóta hívták Ivyt, amikor Annapolisban egy alapozás során nem volt hajlandó részt venni az ivászatban.

Az FKT/EBP dinamizmus azon dolgok közé tartozott, amelyeket Dinah és Ivy gyakran felhasznált megbeszéléseken, sőt még megbeszélés előtti megbeszéléseket is tartottak, hogy megtervezzék, miként vessék be.

A „Totál Elcseszett Pofika” egy fodrásznál tett látogatás utáni e-mailes „Válasz mindenkinek” szerencsétlenkedés következményeképpen jutott el Dinah-hoz. Az izgalomtól fellelkesülve szaladt vele Ivyhoz, és a „TEP” bekerült magánkódjegyzékük ereklyéi közé.

Az „Elfelejtettem”, ha pihegő, kislányos hangon mondták ki, az „Elfelejtettem kirittyenteni magam” rövidítéseként funkcionált, amit a NASA egyik sajtósától idéztek szó szerint.

A KÉH egy csípős szóváltás hozadéka volt Ivy és a NASA igazgatója között, aki, miután elolvasta a parancsnok egyik jelentését, a „rövidítések iránti már-már patologikus hajlama” miatt kritizálta őt. Ivy ezt kissé furcsának találta, hiszen a NASA kommunikációjában minden második kifejezés helyett valamilyen betűszót használtak. Amikor Ivy magyarázatot kért erre, közölték vele, hogy a rövidítései „kisiskolásak és homályosak”.

Űrtábornak (amiben Ivy és Dinah tizenévesen egyaránt részt vett, noha eltérő időpontokban) nemcsak az Izzyt nevezték, hanem általában a NASA egész emberalapú űrrepülési szubkultúráját.

–  Mit fogsz mondani az Anyai Szervezetnek? – érdeklődött Dinah, miközben Ivy a rakodó rekesze végében turkált, hogy előássa a tequilásüveget.

Ivy egy pillanatra megdermedt, majd előhúzta az üveget, és buzogányként meglendítette Dinah feje felé. Dinah-nak a szeme sem rebbent, csak nézte, ahogy a palack lassan megállapodik a feje fölött.

–  Hogy mi?

–  Elhinni sem tudom, hogy az ASZT olyannyira átvette a hatalmat az esküvőm felett, hogy az első dolog, ami az eszedbe jut, az, hogy ő hogyan fog reagálni.

Dinah mintha kissé émelygett volna.

–  Ne idegeskedj – nyugtatta Ivy –, elfelejtettem.

Kirittyenteni magam.

–  Ne haragudj, bébi, csak az járt a fejemben… te meg Cal így is, úgy is összeházasodtok majd, és boldogan éltek, bármi történjék is.

–  Az ASZT fogja jobban elszenvedni a csapást – bólogatott Ivy, miközben tequilát öntött két kis műanyag pohárba. – Mindent át kell szerveznie.

–  Nekem azért eléggé úgy tűnik, hogy ebben elemében érzi magát – jegyezte meg Dinah. – Nem lekicsinylésképp vagy ilyesmi.

–  Totálisan.

–  Az ASZT-re!

–  Az ASZT-re! – Dinah és Ivy összeérintették műanyag pohárkáikat, és belekortyoltak a tequilába. A tóruszban való tartózkodás többek között azzal a pluszelőnnyel járt, hogy az ember a megszokott módon ihatott, és nem csöveken keresztül kellett szívnia mindent. Az alacsonyabb nehézkedéshez persze hozzá kellett szokni, ők viszont mostanára már tapasztalt vén rókáknak számítottak.

–  Mi hír a családodról? Hallottál valamit Rufus felől? – kérdezte Ivy.

–  Apám feldolgozatlan adatokat szeretne a Konrad Széles Látómezejű Infravörös Megfigyelőállomásról, amiről az interneten olvasott, hogy kielégíthesse személyes kíváncsiságát a Holdba beletrafált dologgal kapcsolatban.

–  Morzejelekkel fogod elküldeni neki?

–  Dehogy! Majd a neten. Már létrehozott egy üres Dropbox-mappát. Amint megkapta tőlem a fájlokat, visszatér majd a szokásos zsörtölődéshez a túl magas adók miatt, meg hogy a szövetségi kormányt olyan méretűvé kell zsugorítani, hogy egymaga halálra taposhassa az acélbetétes bakancsával.

AMIRŐL A CSILLAGÁSZOKNAK SEJTELME SEM VOLT, GYAKORLATILAG végtelen arányban múlta felül azt, amit tudtak. Ez pedig azokban az emberekben, akik az ismeretek afféle összeszedettebb rendszeréhez szoktak, amelyekről mindent meg lehet találni a Wikipedián, olyan érzetet keltett, hogy a csillagászszakma teljesen tehetetlen, vagy legalábbis nem teszi megfelelően a dolgát, valahányszor furcsa események mennek végbe az égben.

Ez lényegében mindennaposnak számított. Amikor a problémát kizárólag a csillagászok észlelték, azt egyfajta szakmai titokként tudták kezelni. Ám az olyan égbekiáltóan nyilvánvaló események, mint például egy meteorbecsapódás után Dubois doki telefonja megállás nélkül csörgött. A csengések általában azt jelezték előre, hogy beszélgetős tévéműsorokban kell megjelennie, ahol többek között arra kérik majd, magyarázza el, a csillagászok miért nem látták előre ezt. Miért nem vették észre a közelgő meteort? Az lenne a helyzet, hogy csupán semmirekellő technomókusok?

Dubois némi alázatossággal többnyire rengeteget el tudott érni, és ha a szakértők nem fojtották belé túlzottan hamar a szót, gyakorta sikerült a szavai közé csempésznie valamilyen kérelmet a jelenleginél hathatósabb kormányzati tudományos támogatásért. Hiszen a nagyközönséget valószínűleg nem érdekelték az Íjász-csillaghalmazban megfigyelhető Wolf–Rayet csillagok, azt viszont egyértelműen felfogták, miért nem szerencsés, ha forró kődarabok zuhannak a fejükre.

Mindig a Hold darabokra esésének nevezte az eseményt. Sosem a szétrobbanásának. A kifejezés a #HDE hashtaggel lassanként elterjedt a Twitteren. Ám bárminek hívták is, sokkal többről volt szó egyszeri meteorbecsapódásnál. Így alaposabb magyarázatot kívánt. Ugyanakkor egyelőre semmivel nem lehetett megmagyarázni. A meteor egyszerű kérdés: a világűr hemzsegett a teleszkópos megfigyeléshez túlságosan kicsi és sötét szikláktól, némelyikük pedig fennakadt a légkörben, és a földre zuhant. A Hold darabokra esését viszont nem okozhatta semmilyen szokványos csillagászati jelenség. Ezért Dubois doki – aki az elkövetkező hét nagy részét a kamerák előtt töltötte –, amikor csak alkalma nyílt rá, megelőzte a problémát, és mindig azzal az őszinte kijelentéssel indított, hogy sem ő, sem más csillagászok nem ismerik az okot. Így szervált, bele a közepébe. Aztán hozzáadta a csavart, hogy ez mennyire és hihetetlenül érdekes. Tulajdonképp ennél érdekesebb tudományos eseményre nem került sor az emberiség történetében. Ijesztőnek és felkavarónak tűnik, de tény, hogy eddig senki sem halt bele, eltekintve attól a néhány autóvezetőtől, akik a nyakukat nyújtogatva lesodródtak az útról, vagy hátulról beléjük szaladtak.

Aztán A+0.4.16-kor (négy nappal és tizenhat órával a Hold darabokra esése után) korrigálnia kellett a „senki sem halt bele” kijelentést, amikor egy meteorit, szinte bizonyosan egy holdszikladarab, belépett a légkörbe Peru fölött, jó harminc kilométeres sávban betörte az ablakokat, aztán becsapódott egy tanyába, és elpusztított egy kis családot.

Az üzenet azonban ugyanaz maradt: tekintsünk tudományos jelenségként erre, és kezdjük vele, amit tudunk. Barátként egy astronomi-calbodiesformerlyknownasthemoon.com, azaz „a korábban Holdként ismert égitestek” nevű videostreamre támaszkodott, amelyen a nap huszonnégy órájában nagy felbontásban lehetett szemmel kísérni a törmelékfelhőt. Az interjúk alkalmával Dubois doki, amint lehetett, kirakatta a csatornát a képernyőre, aztán sorra tette az észrevételeket a felhővel kapcsolatban. Mivel az észrevételek megnyugtatták az embereket. A Hold hét nagyobb darabra esett szét, amelyeket elkerülhetetlenül a Hét Nővérként kezdtek emlegetni, valamint megszámlálhatatlanul sok kisebb töredékre. A nagyobbak fokozatosan önálló nevet kaptak. Közülük többet Dubois doki ötlött ki. Olyan leíró neveket adott nekik, amelyek nem rémítették meg az embereket. Nem lett volna szerencsés Nemezisnek, Thornak vagy Grondnak elnevezni őket. Így aztán ehelyett Krumplifej, Pörgencs úr, Makk, Barackmag, Fagylaltoskanál, Nagyfiú és Vesebab lett belőlük. Dubois doki egymás után rájuk mutatott, és felhívta a figyelmet a mozgásukra. Ezt teljességgel a newtoni mechanika alaptörvényei irányították. A Hold minden egyes darabja a tömegüktől és az egymástól mért távolságuktól függően gyengébben vagy erősebben vonzotta a többit. Számítógépen egészen könnyedén szimulálni lehetett. Az egész törmelékfelhőt egybetartotta a gravitáció. Mostanra már minden kellően gyors mozgású repesz elszökött a vonzásmezőből. A maradék laza sziklahalomként lebegett a középpont körül. Időnként összekoccantak egymással. Előbb-utóbb egymáshoz tapadnak majd, és a Hold lassanként ismét összeáll.

Vagy legalábbis ez az elmélet tartotta magát egészen addig a csillagpartiig, amit a Caltech campusának közepén rendeztek A+0.7.0-kor, pontosan egy héttel az esemény után.

A csillagpartikat rendesen odafent tartották a hegyekben, ahonnan jobban lehetett látni, de a Föld közelében keringő hatalmas sziklák olyan jól kivehetőek voltak, hogy felesleges lett volna felkaptatni kocsival a meredek lejtőkön. Ez aláásta volna a rendezvény célját, nevezetesen azt, hogy a nagyközönség minél több tagját kicsábítsák a parkszerű környezetbe, hogy teleszkópokon át fürkészhessék és megfigyelhessék az eget. A Beckman Mallon egymás mögött sorakoztak a sárga iskolabuszok, közöttük elszórtan a helyi adók és az országos tévéhálózatok furgonjai álltak felszerelt antennatornyokkal, hogy élő felvételeket sugározhassanak a városközpontba. A riporterek fénypászmákban álltak, háttérként különböző típusú és méretű távcsövekkel teli zöldterületet használtak. Mindenkinek kis hétlapos kártyapaklit osztottak ki, rajtuk a Hold darabjait többféle szögből ábrázoló és megnevező képekkel.
A gyerekeknek azt a feladatot adták, hogy a teleszkópok nézőkéjében azonosítsák mindegyik sziklatömböt, pipálják ki egy házifeladat-lapon, és írják le az észrevételeiket. A legtöbb teleszkópot magától értetődően a Hét Nővérre irányították, egy kontingens azonban az égbolt sötétebb részét kémlelte kétcsövű látcsővel vagy puszta szemmel, meteoritokra várva. A hetedik napra több száz lépett már be ezekből a légkörbe. Vagy legalábbis több száz olyan, amely elég nagy volt ahhoz, hogy észrevegyék. A legtöbb elégett, mielőtt a talajba csapódhatott volna. Nagyjából tucatnyi olyan esetre került sor, amikor ívfényszerű csóvát húztak az égen, hátborzongató kék ragyogással bevilágították maguk alatt a földet, és hatalmas hangrobbanásokat idéztek elő. Fél tucat tűzgömb ténylegesen a földbe csapódott, jelentéktelen vagy jelentősebb károkat okozva ezzel. A halálos áldozatok száma viszont még így is a cápatámadások és villámcsapások statisztikai átlaga alatt maradt.

Az este jól alakult. Dub, aki már három gyermeket felnevelt, régen rájött, hogy bármilyen általános iskolai tanárok által szervezett esemény szinte biztosan rendkívül jól alakul logisztikai és rendfenntartási szempontból. Így aztán lazíthatott, és megengedhette magának, hogy „a doki” legyen, és autogramokat osztogasson a Hét Nővér-kártyákra, időnként pedig, hogy dr. Harris-gúnyába bújva társaloghasson csillagászkollégáival.

Miközben erre-arra kóborolt, véletlenül háromszor is összetalálkozott ugyanazzal az általános iskolai tanárnővel, bizonyos Ms. Hinojosával, és beleszeretett az asszonyba. Ez szokatlannak számított. Tizenkét éve nem érzett szerelmet senki iránt. Kilenc éve elváltan élt. A maga módján ezt éppoly megdöbbentőnek tartotta, mint a Hold darabokra esését. Ugyanúgy próbált megbirkózni is vele: tudományos észrevételeket tett a jelenséggel kapcsolatban. Abból a feltételezésből indult ki, hogy a Hold darabokra esése megfiatalította Dubot, lehámozta lelkéről az érzelmi elkérgesedés rétegeit, ami után az a rózsaszínű, fényes és fogékony szív bukkant elő, amely csak arra várt, hogy az első arra járó vonzó nő meghódítsa.

Épp Ameliával beszélgetett – mivel, mint kiderült, ez volt a nő keresztneve –, amikor lassan zúgás töltötte be a mezőt, akár valamiféle lágy fuvallat, és ettől mindenki felpillantott az égre.

A nagyobb darabok közül kettő – Fagylaltoskanál és Vesebab – egyenesen egymás felé tartottak. Nem ez lett volna az első összeütközés. Ám azt látni, ahogy a két jókora sziklatömb hatalmas sebességgel közeledik egymáshoz, szokatlannak tűnt, és látványos perceket ígért. Dub igyekezett lecsillapítani a keblében felkavarodott érzést, amit okozhatott Amelia, vagy az a természetes zaklatottság is, amelyet bármely épelméjű személy érzett volna a közvetlenül a feje fölött összecsattanni készülő két gigantikus szikla láttán. A jó hír az volt, hogy az emberek egyre inkább egyfajta látványsportként kezelték a kőraj evolúcióját, lenyűgözőnek és izgalmasnak tartották, nem ijesztőnek.

Fagylaltoskanál élesebb széle nekicsapódott a kerekded mélyedésnek, amelyről Vesebab a nevét kapta, és kettéhasította azt. Mindez természetesen csöndes szuperlassított felvételen ment végbe.

–  És lőn nyolc! – jegyezte meg Amelia. A nő ösztönösen elfordult Dubtól huszonkét pátyolgatott diákja felé. – Mi történt az imént Vesebabbal? – kérdezte jellegzetes tanárhangon, miközben tekintetével a jelentkező kezek után kutatott, hogy kit szólíthatna fel. – Meg tudja mondani nekem valaki?

A gyerekek némák maradtak, és kissé zaklatottnak tűntek.

Amelia a magasba emelt egy Vesebab-kártyát, aztán félbetépte.

Dr. Harris a kocsija felé tartott. Megcsörrent a telefonja, amitől annyira megriadt, hogy csaknem nekifarolt egy iskolabusznak. Mégis, mi lelte? A fejbőre bizsergett, és rájött, hogy hajszálai igyekeznek az ég felé meredni. Rápillantott telefonja kijelzőjére, és látta, hogy egy manchesteri kollégája keresi. Elutasította a hívást, és azon kapta magát, hogy az Amelia számára készülő új kapcsolatot bámulja: a nő arcáról lekapott képet, amely csupán a televíziós reflektorok előtt kirajzolódó arcél körvonalát mutatta, és a nő telefonszámát. Megérintette a „Kész” gombot.

Korábban már érzett hasonló bizsergést a fejbőrében, egy tanzániai szafarin, és amikor hátrafordult, azt látta, hogy egy csapat hiéna figyeli érdeklődve őt. Nem maguk a hiénák ijesztették halálra. A hely hemzsegett tőlük, sőt a még náluk is veszélyesebb állatoktól. Sokkal inkább az a hirtelen felismerés okozta az ijedséget, hogy lankadt az ébersége, hogy nem a megfelelő dologra összpontosított, miközben mindvégig körülötte ólálkodott a valódi veszély.

Egy egész hetet pocsékolt el a „mi robbantotta fel a Holdat?” rejtély kifürkészésével.

Hibát követett el vele.

Cserkészek

–  AHELYETT, HOGY AZT KÉRDEZGETNÉNK MAGUNKTÓL, MI TÖRTÉNT, arról kell beszélnünk, hogy mi fog történni – jelentette ki dr. Harris az Egyesült Államok elnökének, az elnök asszony tudományos tanácsadójának, az Egyesített Vezérkari Főnökség elnökének és nagyjából a fele kabinetnek.

Jól látta, hogy az elnök asszonynak ez csöppet sem tetszett. Julia Bliss Flaherty már lassan egy éve töltötte be ezt a posztot.

Az EVF elnöke bólogatott, Flaherty elnök asszony azonban szigorú, hunyorgó pillantást vetett rá, és nem csak a Camp David fölé boruló égboltról az ablakon beáradó fény miatt. Úgy vélte, hogy dr. Harris sántikál valamiben. A felelősséget próbálja áthárítani. Valamiféle ki nem mondott új célkitűzést próbál erőltetni.

–  Folytassa! – utasította az elnök asszony. Aztán eszébe jutott, hogy illene viselkednie. – Dr. Harris.

–  Négy nappal ezelőtt végignéztem, ahogy Vesebab kettétörik – válaszolta Dub. – A Hét Nővérből nyolc lett. Azóta szemtanúi lehettünk egy hajszál híján meghiúsult összeütközésnek, amely darabokra törhette volna Pörgencs urat.

–  Majdhogynem örömmel venném – fejtette ki az elnök asszony –, feltéve, hogy így végre megszabadulhatnánk ezektől a röhejes nevektől.

–  Ez meg fog történni – felelte Dub. – A kérdés csupán az, mennyi ideig kell élnie Pörgencs úrnak. És hogy ez mit árul el nekünk.

Kattintott a kezében lévő kisméretű távirányítóval, és egy diát nyitott meg a nagy képernyőn. Fejek fordultak a monitor felé, Dub pedig megkönnyebbülést érzett, amiért az elnök asszony már nem őt bámulja. A dián egy domboldalon legördülő hógolyóból, egy Petri-csészében növekedő, bolyhos baktériumtenyészetből, egy gombafelhőből és más, látszólag összefüggéstelen jelenségekből összeállított montázs volt.

–  Mi a közös ezekben? Mindegyik exponenciális folyamat – folytatta. – A szót rengetegen összevissza használják arra, hogy utaljanak vele bármire, ami gyorsan növekszik. Ám van egy kifejezetten a matematikában használatos értelme is. Az olyan folyamatokra utal, amelyek minél jobban gyorsulnak, annál jobban felgyorsulnak. A népességrobbanásra. A nukleáris láncreakcióra. A lejtőn lefelé gördülő hógolyóra, amelynek növekedési rátája szoros összefüggésben áll azzal, hogy már mennyit növekedett. – Átkattintott egy exponenciális görbékkel teli grafikont ábrázoló újabb diára, majd a Hold nyolc darabjának képére. – Amikor a Hold még egy darabból állt, az összeütközés esélye nullával volt egyenlő – jelentette ki.

–  Mivel nem volt mivel összeütköznie – magyarázta Pete Starling, az elnök tudományos tanácsadója. Az elnök asszony bólintott.

–  Köszönöm, dr. Starling. Két darab esetében, hát igen, már képesek összeütközni. Minél több darabbal kell számolnunk, annál nagyobb a valószínűsége, hogy két tetszőleges darab egymásba csapódjon. No de mi történik, amikor összeütköznek? – Megint kattintott egyet a távirányítóval, és lejátszotta a Vesebab félbetöréséről készült rövid felvételt. – Nos, időnként, de nem mindig, kettéhasadnak. Aminek következtében még több darab lesz. Nyolc a hét helyett. Kilenc a nyolc helyett. És ahogy nő a számuk, nő a további ütközések valószínűsége is.

–  Exponenciális folyamat – jegyezte meg az EVF elnöke.

–  Csupán négy nappal ezelőtt jutott eszembe, hogy az exponenciális folyamatok minden jellemzője igaz rá – ismerte el Dub. – És mindannyian tudjuk, hogyan alakulnak ezek.

Flaherty elnök asszony mindeddig feszült figyelemmel fürkészte őt, most azonban tekintete egy pillanatra Pete Starlingra siklott, aki teátrálisan fölfelé görbülő mozdulatot tett az egyik kezével, és egy hokiütő ívét írta le vele.

–  Amikor az exponenciális folyamat eléri a hokiütő ívének kanyarulatát – folytatta Dub –, a hatás megkülönböztethetetlen lesz a robbanástól. Vagy akár lassú, kitartó növekedésnek is tűnhet. Minden az időállandótól függ, attól az alapvető sebességtől, amivel az exponenciális folyamat végbemegy. És hogy mi, emberek, miként érzékeljük azt.

–  Vagyis elképzelhető, hogy semminek – tette hozzá az EVF elnöke.

–  Lehetséges, hogy száz év fog eltelni, mielőtt a nyolc darabból kilenc darab lesz – helyeselt a férfi felé bólintva Dub –, négy nappal ezelőtt viszont szöget ütött a fejembe, hogy ez talán az olyan esetek közé tartozik, amelyek robbanáshoz hasonlítanak. Így aztán a hallgatóimmal belevetettük magunkat a számításokba. Matematikailag modelleztük a folyamatot, hogy bekalibrálhassuk az időskálát.

–  És milyen eredményre jutottak, dr. Harris? Felteszem, jutottak valamire, máskülönben nem lenne itt.

–  A jó hír, hogy a Földnek egy nap majd csodálatos gyűrűrendszere lesz, akárcsak a Szaturnusznak. A rossz hír pedig az, hogy nem lesz szép, ahogy kialakul.

–  Másképp fogalmazva – vette át a szót Pete Starling – a Hold darabjai bizonytalan ideig folyamatosan egymásnak fognak csapódni, és egyre kisebb darabokká törnek szét, miközben lassan gyűrűrendszerré válnak. Néhány szikla azonban a felszínre fog zuhanni, és összezúz dolgokat.

–  És azt meg tudja mondani nekem, dr. Harris, hogy ez mikor fog bekövetkezni? Hogy milyen hosszú időszakot fog felölelni? – érdeklődött az elnök asszony.

–  Még mindig gyűjtjük az adatokat, a modell finomhangolását végezzük – felelte Dub. – Vagyis a becsléseim egy, két vagy akár három nagyságrenddel is eltérhetnek a valóságtól. Az exponenciális folyamatoknál könnyű tévedni. De nagyon úgy tűnik, hogy az alábbi helyzettel állunk szemben. – Újabb grafikonra kattintott: egy kék görbe lassú, kiegyensúlyozott növekedést mutatott az idő előrehaladtával. – Az alul feltüntetett időskála nagyjából egy–három év. Ez idő alatt az összeütközések és az újonnan létrejött darabok száma egyenletesen fog növekedni.

–  Mi az a BRF? – kérdezett rá Pete Starling, mivel a grafikon függőleges tengelyének skáláját így címkézték fel.

–  Bolidafragmentációs ráta – felelte Dub. – Annak mértéke, milyen gyakorisággal keletkeznek új szikladarabok.

–  Ez bevett szakkifejezés? – faggatta tovább Pete. Hangszíne nem annyira ellenségesnek, mint inkább nyugtalannak hatott.

–  Nem az – vágta rá Dub. – Én ötlöttem ki. Tegnap. A repülőn. – Kísértést érzett, hogy hozzátegye: Jogom van szakkifejezéseket bevezetni, de nem szerette volna, ha már a megbeszélés elején kötekedni kezdenek egymással.

Mivel látta, hogy Pete-et sikerült elhallgattatnia – legalábbis egyelőre –, Dub megpróbálta megint felvenni saját ritmusát.

–  Egyre nagyobb számú meteoritbecsapódást tapasztalunk majd. Némelyik komoly károkat fog okozni. Összességében viszont az élet nem sokat változik. Aztán viszont… – újra továbbkattintott, és a görbe meredeken fölfelé hajlott, fehérre váltott – …egy olyan eseménynek leszünk a szemtanúi, amit Fehér Égnek neveztem el. Órák, esetleg napok leforgása alatt fog végbemenni. A különálló kisbolygók, amelyeket most odafent látunk, mérhetetlen mennyiségű, jóval kisebb töredékekké fogják szétzúzni egymást. Fehér felhővé alakulnak majd az égen, ez a felhő pedig szétterjed.

Katt. A görbe egyre meredekebben törekedett fölfelé, egy új tartományba lőtt ki, és vörösbe váltott.

–  Egy vagy két nappal a Fehér Ég esemény után kezdetét veszi az, amit Kemény Esőnek neveztem el. Mivel nem minden szikla marad majd odafent. Némelyik bele fog zuhanni a Föld légkörébe.

Kikapcsolta a kivetítőt. Ez szokatlan húzásnak számított, de elérte, hogy mindenki felocsúdjon a PowerPoint-hipnózisból, és rákényszerítette őket, hogy ránézzenek. A terem végében ácsorgó segédek továbbra is a telefonjaikkal babráltak, de ők nem számítottak.

–  „Némelyik” alatt – folytatta Dub – billiókat értek.

A terem néma maradt.

–  Olyan meteoritzáporra fog sor kerülni, amihez hasonlóra a geológiai őskor óta, amikor a Naprendszer kialakult, nem volt példa – ecsetelte tovább az eseményt Dub. – Azokból a tüzes csóvákból, amelyeket mostanában látunk az égen, amikor a meteoritok a légkörbe lépnek és elégnek, annyira sok lesz, hogy óriási tűzkupolává fognak összeállni, amely lángra lobbant mindent, ami megpillantja. A Föld teljes felszínén kipusztítja az életet. A gleccserek felforrnak. Túlélni kizárólag úgy lehet majd, ha elhagyjuk a felszínt. Vagy a föld alá menekülünk, vagy a világűrbe.

–  Nos, ez magától értetődően nehezen emészthető hír, amennyiben igaz – állapította meg az elnök asszony.

Mindnyájan csak ültek, és némán merengtek egy ideig, ami ugyanúgy lehetett egy perc, mint öt.

–  Mindkettőt meg kell tennünk – jelentette ki végül az elnök asszony. – A világűrbe és a föld alá is menekülünk. Az utóbbi nyilvánvalóan könnyebben megvalósítható.

–  Nekiláthatunk föld alatti bunkereket építeni a… – hirtelen elhallgatott, mielőtt valami szóbeli meggondolatlanságra ragadtatta volna magát – …menedékkereső embereknek.

Dub egyetlen szót se szólt.

Az Egyesített Vezérkari Főnökség elnöke fordult hozzá:

–  Dr. Harris, öreg hadtápos vagyok. Nyersanyaggal foglalkozom. Mennyi nyersanyagot kellene a föld alá juttatnunk? Elhelyezettenként hány zsák burgonyát, hány tekercs vécépapírt? Azt hiszem, alapvetően arra lennék kíváncsi, meddig tarthat a Kemény Eső?

–  A számításaim alapján azt mondanám – felelte Dub –, hogy úgy hozzávetőlegesen öt-tízezer évig.

–  EGYIKÜK SEM FOG TÖBBÉ SZILÁRD TALAJON ÁLLNI, SOHA TÖBBÉ nem fogja megérinteni a szeretteit, vagy belélegezni a szülőbolygója levegőjét – szónokolta az elnök asszony. – Rettenetes sorsnak néznek elébe. Mégis jobbnak, mint ami a Föld felszínén ragadt hétmilliárdra vár. Az utolsó hajó is kifutott. Mostantól hordozórakéták emelkednek sorra keringési pályára, és tízezer esztendeig vissza sem térnek.

A Banánban összegyűlt tizenkét fős legénység némán ült. Akárcsak maga a Hold pusztulása, ez is túlságosan nagy léptékűnek bizonyult ahhoz, hogy felfoghassák, emberi érzelmekkel feldolgozhassák. Dinah a jelentéktelen tényekre koncentrált. Például arra, hogy mennyire átkozottul jól ért J. B. F. – az elnök asszony – az efféle bejelentések elővezetéséhez.

–  Dr. Harris! – szólalt meg Konrad Barth, a csillagász. – Sajnálom, elnök asszony, de lehetne, hogy ismét dr. Harrist mutassa a kamera?

–  Természetesen – válaszolta Julia Bliss Flaherty, és némileg vonakodva oldalt lépett, helyet adva dr. Harris termetesebb testének. Dinah úgy vélte, a férfi aszottabbnak és kisebbnek tűnik a híres televíziós tudóshoz képest. Aztán eszébe jutott, mit magyarázott el pár perccel korábban nekik dr. Harris, és úgy érezte, nem volt szép efféle összevetést tennie. Vajon milyen érzés lehetett egyedüliként rádöbbenni a földlakók közül, hogy a Föld halálra ítéltetett?

–  Tessék, Konrad – jelentkezett be Harris.

–  Dub, nem vonom kétségbe a számításaid helyességét. De felülvizsgálta őket független szakértő? Nincs esély valamilyen alapvető hibára, mondjuk rossz helyre kirakott tizedesvesszőre?

Konrad még be sem fejezte a kérdését, Harris már bólogatni kezdett. Nem vidám egyetértéssel.

–  Konrad – felelte –, nem csak én mondom ezt.

–  A hírszerzés arra utaló jelekről számolt be, hogy a kínaiak már előttünk egy nappal rájöttek erre – vetette közbe az elnök asszony –, és a britek, az indiaiak, a franciák, a németek, az oroszok, valamint a japánok… mindegyik nemzet tudósai többé-kevésbé ugyanarra a következtetésre jutottak.

–  Két év? – szólalt meg Dinah. A hangja rekedtesnek, megtörtnek tűnt. Mindenki a nőre pillantott. – Ennyi van hátra a Fehér Égig?

–  Igen, úgy tűnik, egyre többen jutnak erre az eredményre – válaszolta dr. Harris. – Huszonöt hónap, plusz-mínusz kettő.

–  Tudom, hogy ez mindannyiuk számára rendkívül megrázó hír – vette át a szót az elnök asszony. – De szerettem volna, ha az ISS legénysége az elsők között értesül róla. Mivel szükségem van önökre. Az Egyesült Államok és a Föld népének szüksége van önökre.

–  Miért? – kérdezett rá Dinah. Semmilyen értelemben nem lehetett az Izzy tizenkét fős legénységének szószólójaként tekinteni rá. Ez Ivy feladata lett volna. Dinah-nak viszont elég volt egyetlen pillantást vetnie a kapitányra, hogy megállapítsa, Ivy a jelenlegi állapotában képtelen lenne megszólalni.

–  Tárgyalásokat kezdünk a többi űrnagyhatalommal egy űrbárka megépítéséről – felelte az elnök asszony. – A Föld teljes genetikai örökségének tárházáról. Két év áll a rendelkezésünkre, hogy megépítsük. Két évünk maradt arra, hogy a lehető legtöbb embert és a lehető legtöbb felszerelést juttassuk fel a keringési pályára. A bárka magja az Izzy lesz.

Dinah abszurd módon egy pillanatra enyhe bosszúságot érzett, amiért J. B. F. a maguk között használt becenéven utalt az ISS-re. De tudta, hogy megy ez. Épp elég időt töltött már a NASA sajtósaival ahhoz, hogy megértse. A tárgyakat antropomorfizálni kellett, aranyos neveket adni nekik. Odalent a rengeteg kölyöknek, akik mind tudják, hogy hamarosan meg fognak halni, vidám hangulatú videókat kell majd végignéznie arról, hogy az Izzy miként fogja magával vinni a halott bolygó hagyatékát a Kemény Eső idején. Előveszik majd a színes ceruzáikat, és vidám képeket rajzolnak az Izzyről a tóruszglóriával meg a hatalmas sziklatömbbel a fenekén, a Zvezda kiszolgálómodul oldalán pedig emberszerű mosolygós arcocskát biggyesztenek hozzá.

Ivy hosszú idő után először szólalt meg. Alig két héttel ezelőtt még hatalmas csalódásként élte meg az esküvője elhalasztását. Az imént azonban azt közölték vele, hogy a vőlegénye – Cal Blankenship, az Egyesült Államok haditengerészetének alezredese – halálraítélt, és hogy immár sohasem fog hozzámenni, sohasem fogja megérinteni, néhány videohívástól eltekintve látni sem fogja többé. A többi ismerőséről nem is beszélve. Kissé olyannak tűnt, mint akit fejbe kólintottak.

–  Elnök asszony! – kezdte. – Biztosra veszem, hogy tudja, idefent nem sok hely maradt újabb emberek elhelyezésére. Bizonyára önöknél is napirenden van a téma.

–  Igen, természetesen – felelte az elnök. – Az önök feladata az…

–  Elnézést, elnök asszony, válaszolhatnék erre? – vágott a szavába dr. Harris. Dinah felfigyelt az elnök asszony szemének rebbenésére, az arcára kiülő döbbenetre. Az Egyesült Államok elnökét félbeszakították. Félretaszították. A ranglétra tetejére felkapaszkodott nőként az ilyesmi nyilvánvalóan igencsak érzékenyen érintette.

Azonban nem erről volt szó. J. B. F. nem azon merengett el magában, hogy vajon azért szakított félbe, mert nő vagyok? Ezen már mindnyájan rég túlestek. Sokkal inkább az aggasztotta, vajon azért szakított félbe, mert az Egyesült Államok elnöke immár érdektelen?

–  Lina ott van? – kérdezte dr. Harris. – Fordítsátok felé, kérlek, a kamerát… ah, itt is vagy. Lina, olvastam a cikkeidet a karib-tengeri halak rajviselkedéséről. Nagyszerű anyag.

–  Nem is tudtam, hogy az érdeklődésed kiterjed a víz alatti tevékenységekre is – csodálkozott el Lina Ferreira. – Köszönöm.

Furcsák az emberek, állapította meg magában Dinah. Erről beszélgetni egy ilyen helyzetben…

–  Bámulatosak a videók. Mind szoros alakzatban mozognak, amíg meg nem jelenik egy ragadozó. Ekkor hirtelen rés nyílik a rajban, a ragadozó pedig keresztülszáguld rajta, anélkül, hogy egyetlen halat is elkapna. Egy pillanattal később megint összezárnak. Nos, még semmi sem dőlt el, de…

–  Rajviselkedést akarnak használni a bárkán?

–  A javaslatot Felhő Bárkaként terjesztettük elő – vette vissza a szót az elnök asszony. – És eltalálta. Ahelyett, hogy a tojásaink mind egy kosárba kerülnének…

–  Tojások… és ondósejtek – motyogta Jibran a maga lancashire-i kiejtésével olyan halkan, hogy csupán Dinah hallotta meg.

–  Szétosztott architektúrát fogunk alkalmazni – folytatta J. B. F. talán kissé túl gondosan artikulálva, mintha csupán tíz perce ismerte volna meg a kifejezést. A Felhő Bárkát alkotó minden egyes hajó bizonyos mértékben önálló lesz. Tudomásom szerint tömeggyártással fogjuk előállítani őket, amilyen gyorsan csak lehetséges. Az Izzy körül fognak rajzani. Amikor biztonságosan megtehetik, összekapcsolódhatnak, akár valami építőjáték elemei, és az emberek akadálytalanul közlekedhetnek közöttük. Ám amint egy szikla tart feléjük, sutty…! – Hirtelen széttárta az ujjait, a lilára festett körmök egy pillanat alatt szétrebbentek.

No de mi lesz az Izzyvel? – tűnődött el magában Dinah. Ésszerűbbnek látta, ha erre most nem kérdez rá.

–  Hogy erre felkészülhessünk, mindnyájukra különböző feladatok várnak – jelentette ki az elnök asszony. – Ezért kértem fel az igazgatót, hogy vegyen részt velünk ebben a beszélgetésben. – Scott Spaldingra, a NASA igazgatójára gondolt. – Most átadom a szót Sparkynak, hogy végigkalauzolhassa önöket a részleteken. Mint azt valószínűleg sejtik, más problémákkal is foglalkoznom kell, ezért elköszönök önöktől.

A Banánban tartózkodó tizenkét fő kelletlenül kipréselt magából egy köszönömöt, hogy mormogásuk kísérje ki az elnök asszonyt a konferenciateremből, ahonnan a hívást bonyolították. Valaki hátrapördítette a kamerát, míg Scott Spaldingra irányult a lencséje. Az igazgatónak valahonnan sikerült egy zakót kerítenie magának, de nyakkendőt nem kötött hozzá, és ez valószínűleg már élete végéig így marad. Fiatal űrhajósként Sparkyt egy Apollo-küldetéshez szemelték ki, amelyre végül nem került sor az 1970-es évek költségvetési megszorításai miatt. A férfi a programnál ragadt, és PhD-fokozatát az emberes űrutazások ezt követő szüneteltetésének idején szerezte meg. Balszerencse-sorozata tovább folytatódott, amikor a Skylabre tervezett útját azért kellett törölni, mert az űrállomás idő előtt visszaereszkedett a légkörbe. Eltökéltsége az 1980-as években hozta meg gyümölcsét, amikor több egymás utáni űrsiklóküldetés az űrhajós testület páratlan szakértelmű mesterévé tette, aki éppúgy otthon érezte magát a megrongálódott napelemek javításában, mint a Rainer Maria Rilke költeményeiből való idézgetésben. Technológiai startupoknál változó sikerrel eltöltött néhány évtized után pár évvel ezelőtt visszakerült a NASA-hoz az ügynökség célkitűzéseinek homályosan megfogalmazott átstrukturálásának a részeként. A Banánban lévők többsége szimpatikusnak, jóllehet kissé nehézfejűnek találta, de lényegében úgy érezték, hogy szükség esetén támogatná őket.

Hogy Sparky szerint pontosan melyik Rilke-vers passzolna a világ jelenlegi bajához, lehetetlen lett volna kitalálni. Egy pillanatra, miközben a kamera körbefordult, hogy automatikusan ráfókuszáljon a férfi megereszkedett, ráncos arcára, már-már úgy tűnt, mintha valamilyen költemény sorai lennének a nyelve hegyén.

–  Cserbenhagynak a szavak – szólalt meg –, így kizárólag a teendőkre fogok koncentrálni. Ivy, továbbra is te maradsz a parancsnok. Nálad senki sem alkalmasabb erre. A te feladatod lesz biztosítani, hogy minden működjön odafent, kommunikálni a lentiekkel, és tudatni velünk, hogy mire van szükségetek. Ha mindezek mellett mégis maradna még szabadidőd, csak szólj, és találok neked valamit, amivel lefoglalhatod magad.

Kacsintott.

És innentől sorra vette a listán szereplő tételeket.

Frank Caspernek, a kanadai villamosmérnöknek és Spencer Grindstaffnak, az amerikainak, aki a kommunikációra szakosodott, és aki hírszerző ügynökségeknek végzett titokzatos feladatokat, a Felhő Bárka tevékenységét segítő hálózati infrastruktúra létrehozásán kellett dolgoznia. Jibran, a műszerfejlesztő szakértőjük, akit előbb-utóbb egyébként is mindig bevontak az efféle problémák megoldásába, szintén együtt fog működni velük.

Fjodor Panteleimon, őszülő űrséta-specialistájuk, és a tőle sokkal kisfiúsabb kinézetű Zeke Petersen, az amerikai légierőnél szolgáló pilóta, aki órákat töltött már szkafanderben, az új modulok érkezésére készül majd fel, amelyeket – erről biztosították őket – a NASA-ra nem jellemző gyorsasággal készítenek majd el, és egy hónap sem kell hozzá, hogy az elsők megérkezzenek az Izzyhez. Dinah nevetségesen optimistának érezte ezt a becslést, amíg eszébe nem jutott, hogy most a világ összes erőforrását erre összpontosítják.

Konrad Barthot egyszerűen megkérték, maradjon még a megbeszélés után, hogy valamit egyeztethessen Dubbal. Gyakorlatilag magától értetődőnek tűnt, hogy hamarosan az űrállomás minden egyes csillagászati szerkezetét a becsapódni készülő sziklák figyelésére fogja átalakítani. Ebben a témában senki sem szeretett volna elmélyedni. Ha az Izzyt bármilyen méretű kődarab eltalálja, mindennek vége. Ebből a szemszögből nézve valóban értelmetlen lett volna beszélni róla.

Élettantudósként Lina Ferreira és Margaret Coghlan, az űrutazás emberi testre gyakorolt hatását tanulmányozó ausztrál tudós tartózkodott az űrállomáson, illetve Jun Ueda, az a japán biofizikus, aki azt vizsgálta laboratóriumi kísérletekkel, miféle hatást fejt ki a kozmikus sugárzás az élő szövetekre. Szintén ebbe az általános kategóriába lehetett még sorolni Marco Aldebrandit, az olasz mérnököt, akit elsődlegesen a többiek túlélését biztosító létfenntartó rendszerek üzemeltetésének jóval gyakorlatiasabb problémája kötött le. Négyük közül Lina kiemelt helyzetet élvezett, amennyiben ténylegesen foglalkozott már a rajviselkedéssel. Ez egyáltalán nem kapcsolódott szorosan ahhoz, amit az űrállomáson csinált, most azonban fel kell majd elevenítenie a tudását, és erre kell fordítania minden idejét. Sparky szabad kezet adott neki, hogy egy időre elvonulhasson valamilyen nyugodtabb helyre, és gyorsan átrágja magát az idevágó publikációkon, hogy újra naprakész legyen a témában. Margaret és Jun azt az utasítást kapták, hogy felejtsék el elvontabb kutatásaikat, és Marcóval együtt azon munkálkodjanak, hogy felkészítsék az Izzyt a népesség jelentős megnövekedésére.

Ezzel a tizenkettőből tizenegy megvolt. Sparky mindeddig egyetlen szót sem szólt Dinah-nak.

A megbeszélések sosem tartoztak a nő erősségei közé. Valahányszor leült a tárgyalóban, úgy érezte, mintha idegenben játszana meccset. Ennek tudata fokozatosan elhatalmasodott rajta, és önbeteljesítő próféciának bizonyult. Mindig is így volt ezzel. A puszta tény, hogy hamarosan eljön a világvége, semmit sem változtatott ezen. Ahogy Sparky sorra vette a listán szereplő tételeket, és mindenkinek elmondta, mi lesz a feladata az elkövetkező hetekben, Dinah egyre inkább úgy érezte, rá összpontosul a figyelem, pontosan azért, mert mindeddig nem fordítottak rá figyelmet. Amikor pedig egyértelművé vált, hogy utolsóként szerepel Sparky listáján, szép hosszú ideje maradt – amíg az igazgató Margarettel, Junnal és Marcóval beszélt –, hogy elgondolkodjon rajta, vajon mit jelenthet ez. Mivel nem bújhatott ki a bőréből, Dinah először azt feltételezte, olyannyira fontosnak tartják, hogy utolsónak hagyták. Ám mire Sparky végül kimondta a nevét, Dinah egészen más következtetésre jutott a történéseket illetően. A szíve zakatolt, a kisujja bizsergett, nyelvét pedig túl nagynak érezte a szájában.

–  Dinah – szólította meg Sparky –, nélkülözhetetlen vagy.

A nő pontosan tudta, megbeszélés-kódnyelven mit kell érteni ezalatt: ha tehetnék, az első adandó alkalommal kiraknák a légzsilipen.

–  Rendkívül átfogóak a képességeid, és mindannyian rettenetesen csodáljuk a hozzáállásodat.

Sparky eddig egyikük hozzáállásáról sem szólt egyetlen szót sem.

–  Egyértelmű, hogy az aszteroidabányászat, amelynek a karriered oly jelentős részét szentelted, hosszú távon kifizetődő vállalkozás. Most azonban rövid távú üzemmódban működünk.

–  Nyilván.

–  Azzal a feladattal bízlak meg, hogy Ivynak segédkezz, és ahol csak lehetséges, a többiek tevékenységének támogatására használd bámulatos képességeidet. Fjodor és Zeke csak bizonyos mennyiségű űrsétát tehet. A robotjaidnak hasznát vehetnénk olyasmik elvégzésekor, amikre ők nem képesek.

–  Ha ehhez fémet kell átvágniuk, szédületesen fognak teljesíteni – ígérte Dinah.

–  Nagyszerűen hangzik – válaszolta a gunyoros élt észre sem véve Sparky. A maga részéről lezártnak tekintette a megbeszélést, de engedélyezett magának még némi csevegést a Dubbal és Konraddal tervezett utóértekezlet előtt.

Dinah többre tartotta magát ennél. Hogyan hagyhatta, hogy ilyen lelkiállapotba kerüljön egy ilyen alkalomtól?

Úgy, hogy talán jó oka volt annak, hogy így érezzen.

Már épp kezdett volna búcsúzkodni Sparkytól, amikor hátrapördült.

–  Várj egy pillanatot! – mondta. – Nem vitatkozom azzal, amit a rövid távú üzemmódról mondtál. Megértem. De amikor ez a Felhő Bárka-dolog működésbe lép, tudod, mi következik majd, ugye?

Sparkynak semmi kedve nem volt ehhez. Nem annyira felbosszantotta, mint inkább meghökkentette a dolog.

–  Miért, mi következik?

–  Az embereknek laknia kell majd valahol. És ha a Föld teljes felszíne a tűz martalékává válik, akkor idefent kell megteremtenünk azokat a lakóhelyeket, méghozzá azokból a nyersanyagokból, amelyek a rendelkezésünkre állnak. Az aszteroidákból. Amelyekből immár jóval többel számolhatunk, hála az Ágensnek.

Sparky az arcához szorította a tenyerét, kifújta a levegőt, és vagy egy percig mozdulatlanul ült. Amikor elvette a kezét, Dinah látta rajta, hogy sírt.

–  Mielőtt elkezdődött ez a megbeszélés, fél tucat búcsúlevelet írtam a régi barátoknak és a családomnak – mondta –, és amikor ezzel végeztünk, folytatom. Talán a felét, ha meg fogom írni a tervezett leveleknek, mielőtt a listámon szereplő címzetteket elpusztítja a Kemény Eső. Ezzel, azt hiszem, azt akarom mondani, hogy pontosan olyan halálraítéltként gondolkodom, mint aki valójában vagyok. És ez helytelen. Úgy kellene gondolkodnom, ahogy neked. Abban a jövőben, amely rátok és még néhányakra vár, ha ez az egész többi összejön.

–  Komolyan azt gondolod, hogy alig várjuk már?

Sparky arca fájdalmasan megrándult.

–  Nem abban az értelemben, hogy úgy vélném, a jövő nagyszerűnek ígérkezik, hanem abban, hogy ti legalább gondolkodtok róla. Nem ellentmondani akarok neked. De mit vársz tőlem, mit tegyek?

–  Fedezz! – felelte Dinah. – Ne hagyd, hogy megszabaduljanak az Amaltheától! Ne hagyd, hogy minden robotomat begyűjtsék pótalkatrésznek! Ha azt akarod, hogy egy darabig mással foglalkozzak, semmi gond. De amikor elfehéredik majd az ég, és hullani kezd a Kemény Eső, a Felhő Bárkának kivitelezhető programra lesz szüksége ahhoz, hogy lakhatóvá tegyük az aszteroidákat, máskülönben kizárt, hogy az emberek ezer éven át életben maradjanak idefent.

–  Számíthatsz rám, Dinah – felelte Sparky. – Megteszem, amit tudok.

És a tekintete az ajtó irányába siklott, amelyen át az elnök asszony távozott.

A+0-KOR A NEMZETKÖZI ŰRÁLLOMÁS TIZENKÉT FŐS LEGÉNYSÉGÉBŐL mindössze egyetlen tag volt orosz: Fjodor Antonovics Panteleimon hadnagy, egy ötvenöt éves veterán, aki már hat űrutazáson és tizennyolc űrsétán vett részt, a kozmonautatestület szürke eminenciása. Ez szokatlannak számított. Az első években az ISS általában hatfős személyzetéből rendszerint legalább kettő kozmonauta volt. Az Amalthea Projekt és a tórusz hozzáadásával az állomás maximális befogadóképessége tizennégyre emelkedett, az oroszok száma pedig jellemzően kettő és öt között váltakozott.

A Hold csupán két héttel azelőtt esett szét, hogy Ivy, Konrad és Lina az előzetes tervek szerint hazatért és a helyükre még két orosz és egy brit mérnök érkezett volna.

Mivel a rakéta és a legénysége eleve készen állt a kilövésre, a Roszkoszmosz – az orosz űrügynökség – A+0.17-én, a kitűzött időpontban felbocsátotta az űrhajót.

A Szojuz problémamentesen összekapcsolódott az Izzy Kerékagy moduljával. Az amerikaiakkal ellentétben, akik a repülést előszeretettel irányították manuálisan, az oroszok már régen automatizált folyamattá tették a dokkolást.

A Szojuz – évtizedek óta az emberi űrkutatás igáslova – három modulból állt. A tatrészben a gépészeti egység helyezkedett el, benne a hajtóművekkel, a hajtóanyagtartályokkal, a fényelektromos elemekkel és más, légkör jelenlétét nem igénylő felszerelésekkel. Az elülső szakasz egy többé-kevésbé gömbszerű jármű volt, amelyet belélegezhető levegővel töltöttek fel, és elegendő helyet biztosítottak benne ahhoz, hogy a kozmonauták mozoghassanak, tevékenykedhessenek és lakhassanak benne. Középen egy kisebb, harang alakú rész három ülést tartalmazott, amelyekben elhelyezkedve a szkafanderbe bújt utasok az űrbe emelkedtek, később pedig tüzes üstököscsóvába burkolózva leereszkedtek a Föld felszínére. Ebben a szakaszban rendkívül szűkös hely állt rendelkezésre, ám mindez nem számított, hiszen csupán rövid ideig vették igénybe a fellövés és a légkörbe való visszatérés alkalmával; a kozmonauták pedig a keringő modulban, az elülső nagyobb gömbben töltötték idejük java részét. Az orrán pedig azt a dokkolószerkezetet lehetett találni, amelynek segítségével összekapcsolódhatott az űrállomással vagy bármely megfelelően felszerelt más objektummal.

Pár évvel ezelőttig a Szojuz-kapszulák általában a Zvezda-modul tatjánál, vagyis az ISS „farokrészénél” dokkoltak. Nemrégiben a Kerékagy nevű új modult kapcsolták hozzá a Zvezdához, amivel „hátrafelé” meghosszabbították az űrállomást, és ez szolgált tengelyként is, amely körül a tórusz forgott. Hogy a rendszer továbbra is kompatibilis maradjon a széles körben alkalmazott és jól bevált Szojuzzal, a Kerékagyat megfelelő dokkolóegységgel és légzsilippel szerelték fel.

Mivel tizenegy társát lefoglalták a Sparky által kiosztott feladatok, Dinah ellebegett a „tathoz” az Izzy teljes hosszanti tengelye mentén – lévén, hogy a műhelye az „elülső” részben működött –, és kinyitotta a dokkolózsilip-ajtót, hogy köszöntse az újonnan érkezetteket. Az imént befutott Szojuz keringő moduljában súlytalanul lebegő több emberi alakra számított. Ehelyett egyetlen kozmonauta karját és fejét pillantotta meg, akiben kissé bizonytalanul Makszim Koselevre ismert rá.
A férfit vitaminok szinte szilárd testté összeállt tömege vette körül.

A „vitamin” az űrrepüléssel foglalkozó kockák szakzsargonjában bármilyen kisméretű, könnyű, de felbecsülhetetlen értékű cuccot jelentett. A mikrocsipek, a gyógyszerek, a pótalkatrészek, az ukulelék, a biológiai minták, a szappanok és az étel mind-mind a „vitamin” általános kategóriájába tartozott. Magától értetődően az emberek számítottak a legfontosabb vitaminnak, hacsak az illető nem azok halmazát erősítette, akik szerint az űrkutatást robotokkal kellene végeztetni. Dinah már számtalan értekezletet végigült, ahol az aszteroidabányászatban érdekelt kollégái szenvedélyesen érveltek amellett, hogy a roppant drága rakétáknak kizárólag vitaminokat lenne szabad az űrbe juttatniuk. Az olyan tömegrakományt, mint amilyen a fémek és a víz, egyáltalán nem lenne szabad a felszínről fellőni; ezeket az eleve a világűrben bolyongó milliárdnyi szikláról kellene begyűjteni.

Lezárt doboznyi injekciós tű bukott elő és pattant le Dinah homlokáról, amit egy vákuumcsomagolt tasak lítium-hidroxid-granulátum, egy tégely morfium, egy tekercs SMD kondenzátor és egy köteg gumival összefogott, előre kihegyezett HB-s ceruza követett. Amint Dinah félresöpörte ezeket az útból, a kép a maga teljességében tárulhatott elé: Maxim egy szűk, alig embernyi méretű csőben szorongott, hatalmas mennyiségű vitamintól körülvéve, amivel dugig megtöltötték a Szojuzt.

Odalent Tyuratamban valaki elég előrelátónak bizonyult hozzá, hogy bepréseljen közéjük néhány összehajtogatott szemeteszsákot. Dinah vette a lapot, szétnyitotta az egyiket, és kezdte összegyűjteni az elszabadult darabokat, nehogy összevissza kószáljanak az Izzyben. Aztán még többet kapart össze. Rengeteg felszerelés önállósította magát, de zömük a zsákba került. Maxim óvatosan átkászálódott a Kerékagyba, hogy kinyújtóztassa elgémberedett tagjait. Már hat órája meg sem mozdult a szállítmány közé préselődve. Dinah, aki kisebb termetű volt, beúszott a Maxim mögött keletkezett üregbe, és nekilátott kidobálni a vitaminokat; a férfi csak maga elé tartotta a szemeteszsákot, hogy elkapja őket.

Egy perccel később Dinah egy kék overallba burkolt emberi combot ásott elő, majd egy vállat, aztán egy kart. A kar megmozdult, és újabb vitaminokat lökött feléje, végül felbukkant egy arc, amelyet Dinah egy Wikipedia-szócikk fél órával korábbi áttanulmányozásának köszönhetően ismert fel. Bolor-Erdene volt az, akit korábban azért zártak ki minden kozmonautaprogramból, mivel kis termete miatt egyetlen szabványos szkafander sem illett rá. A helyét kétségkívül hirtelenjében szabták rá. A keringő modul Diván nevű részéhez szíjazták hozzá rögtönzött módon egy rakodóhálóval, amelyet még mindig a kazah utak pora lepett be. Dinah elmerengett azon, vajon utoljára lát-e földi talajt, majd elhessegette a gondolatot.

Tehát Bolor-Erdene és Maxim egyaránt a keringő modulban érkezett, ami példa nélkülinek számított; az űrhajósoknak kizárólag a mögötte elhelyezkedő visszatérő egységben lett volna szabad utazniuk.

Tapintatlanság lett volna szóvá tenni a dolgot, de azzal, hogy az elülső részbe kerültek, mindketten olyan egyirányú utazásra vállalkoztak, amely könnyen öngyilkos küldetéssé válhatott volna, ha bármi balul sül el. A légkörbe való visszatéréskor rendszerint leválasztották a keringő modult, amely elégett az atmoszférában. Kizárólag a visszatérő egységben tartózkodóknak lehetett akár elméleti esélye arra, hogy élve hazajussanak.

A vitaminok zsákba gyűjtése a légzsilipen át a visszatérő modulban is folytatódott, és hirtelen felpörgött, ahogy kiszabadultak a kezek és arcok. Abban a három ülésben, ahol rendeltetésszerűen embereknek kellett utazniuk, a két eleve kijelölt kozmonauta, Jurij és Vjacseszlav, valamint egy Rhys nevű brit hevert becsatolva.

Bolor-Erdene, Jurij és Vjacseszlav az első adandó alkalommal megszabadult a hevederektől, és a keringő modulon keresztül átlebegtek a Kerékagyba. Rhys arra kérte meg őket, hogy egy pillanatra hagyják magára.

Dinah a Kerékagyba ment, hogy üdvözölje a másik négyet. Rendesen az ilyen alkalmak a körülményekhez képest ünnepélyesen zajlottak, az újonnan érkezőket öleléssel üdvözölték, vagy ha mégsem, legalább egymás tenyerébe csaptak, miközben belebegtek a zsilipajtón, és mindent lefényképeztek. A Föld teljes lakosságának közelgő pusztulása némileg gyászossá tette a hangulatot, Dinah azonban úgy érezte, legalább pár szót illene szólnia mindegyikükhöz.

Bolor-Erdene arra biztatta Dinah-t, hogy nyugodtan szólítsa csak Bónak. Egyértelműen távol-keleti felmenőktől származott, mégis volt valami a szemében és a járomcsontjában, ami nem vallott kínaira. Az előzetes guglizásnak köszönhetően Dinah már tudta Bóról, hogy mongol.

Jurij és Makszim már a harmadik, illetve negyedik alkalommal érkezett az ISS-re. Vjacseszlav minden jel szerint egy fiatalabb kozmonauta helyett jött, aki először látogatott volna el az állomásra. Vjacseszlav korábban kétszer járt idefent. Bo kivételével minden orosz tapasztaltnak számított ebben, így gyorsan üdvözölték egymást Dinah-val, átlebegtek a Kerékagy közepén, és kíváncsian tekingettek szét, hiszen nem mindegyikük látta még, aztán a zsilipajtón át tovább, a Zvezda-modulba, amelyre jószerével otthonukként tekintettek. Pár kurta mondatot váltottak egymással oroszul, aminek Dinah nagyjából az ötven százalékát ha értette. Bárkinek, aki az Izzyn dolgozott, legalább alapszintű orosztudással kellett rendelkeznie.

Rhys Aitken mérnökként azzal szerzett szakmai hírnevet magának, hogy furcsa új szerkezeteket tervezett, többnyire vagyonos ügyfeleknek. Tizenhét nappal ezelőttig egy második, nagyobb tórusz hozzáadásának az előkészítésén dolgozott, amelyet a már meglévő mögé szánt újabb Kerékagy köré építettek volna az űrturisták számára. Ez egy kormányzati-magánvállalkozói együttműködés részét képezte a NASA és Rhys megbízója, egy brit milliárdos között, aki az űrturizmus első befektetői körébe tartozott. Rhysra új feladatot bíztak, ám továbbra is tökéletesen alkalmasnak tűnt az elvégzésére.

Dinah visszament a keringő modul végébe, és a zsilipajtón bekémlelt az ülésében türelmes mozdulatlanságban várakozó férfira.

–  Először jársz az űrben? – kérdezte tőle Dinah, noha tudta a választ.

–  Nem működik a Google idefönn? – kérdezett vissza a férfi. Egy amerikaitól ez egyszerűen ellenszenvesnek hatott volna, Dinah azonban épp elég időt töltött már britekkel ahhoz, hogy azt értse a megjegyzésen, aminek szánták.

–  Csupán nem tűnsz túlzottan lelkesnek, hogy felderítsd az új otthonodat.

–  Elnyújtom a felfedezés izgalmát. Ráadásul figyelmeztettek, hogy nem szabad megmozdítanom a fejemet.

–  Hogy ne kezdj émelyegni. Igen, valóban hasznos tanács – állapította meg Dinah. – Előbb-utóbb viszont meg kell mozdítanod. – Egy csomag cirill betűkkel feliratozott uborkamag lebegett el a feje mellett. Dinah óvatosan elkapta a levegőben. Mivel megfelelő távolságban találta magát, kezet nyújtott. – Dinah vagyok – mutatkozott be.

–  Rhys. – A férfi tekintetét mereven előreszögezve nyújtotta felé a kezét, ahogyan elmagyarázták neki. De a legtöbb földi hímre ősidőktől fogva jellemző módon hagyta, hogy szeme a nő felé forduljon, és jobban megnézhesse őt, aztán a fejét is odafordította, hogy még alaposabban szemügyre vehesse.

–  Ezt meg fogod bánni – jegyezte meg Dinah.

–  Jóságos ég! – kiáltott fel a férfi.

–  Percekbe telik, mire feljön az egész. Szállj ki nyugodtan, én meg kerítek neked egy zacskót.

A MOSTANÁBAN GYAKRAN ÁLMATLANUL TÖLTÖTT „ÉJSZAKÁI” EGYIKÉN Dinah azon kapta magát, hogy a tranzisztorok miatt idegeskedik. A korszerű félvezető-technológia megtalálta a módját, hogyan lehet egészen lekicsinyíteni őket. Olyannyira, hogy a kozmikus sugárzás egyetlen találata tönkretehette bármelyiket. A felszínen ez nem különösebben számított, hiszen jóval kevesebb forgott kockán, a kozmikus sugarak jelentős része pedig nem tudott áthatolni a légkörön. Az az elektronika azonban, amelynek az űrben kellett működnie, egészen más lapra tartozott. A világ hadiipari komplexumai tetemes mennyiségű pénzt és energiát fektettek a kozmikus sugárzás elleni erősebb védelemmel ellátott, „rad-álló” elektronikai berendezések kifejlesztésébe. Az ennek eredményeképp létrehozott csipek és áramkörök összességében ormótlanabbak lettek, mint az elegáns fogyasztói elektronikai cikkek, amilyeneket a földhözragadt vásárlók immár elvártak. Emellett jóval drágábbak is. Olyannyira, hogy Dinah egyáltalán nem is épített be ilyeneket a robotjaiba. Olcsó, parányi, bármelyik boltban beszerezhető komponenseket használt, eleve arra számítván, hogy robotjai közül néhányat minden héten holtan találnak. Valamelyik működő robot visszacipelhette a halottat a Dinah műhelyét az Amalthea ragyás felszínétől elválasztó légzsiliphez, Dinah pedig kicserélhette a kiégett áramkört. Előfordult, hogy az alkatrész már újonnan sem működött, mert míg a raktárban pihent, eltalálta egy kozmikus sugár. Az ISS-teherszállítmányok vitaminjaival együtt mindig felküldtek némi utánpótlást.

A kozmikus sugárzás ellen egyedül az anyag védett. A Földéhez hasonló vastag légkör vagy valamilyen jóval vékonyabb szilárd, nehéz réteg ugyanúgy megtette. Dinah-nak természetesen rendelkezésére állt az Amalthea. Bármely tárgy, amely az Amalthea felszínéhez simult, nagyjából az univerzum feléből érkező kozmikus sugárzás ellen védve volt – azon feléből, amelyet eltakart az aszteroida. Ugyanezen okból az ISS-t szintén állandó pajzsként védte a Föld az irányából érkező kozmikus sugárzás ellen. Így akadt egy különösen hatékony terület Dinah műhelyének oldalán, amely a Föld felé fordult, ugyanakkor az Amalthea tömege „alatt” helyezkedett el, ahova a kozmikus sugarak csak egy viszonylag vékony térsávban lövellhettek be. Dinah nagyjából itt tárolta a tartalék mikrocsipjeit és áramköreit, csak hogy javítson az esélyeken, emellett korlátozta az időt, amit a robotok az Amalthea csillagközi űr felé forduló oldalán kóborolva töltöttek.

Az Amalthea ablak felőli oldalán jól látható mélyedés volt, talán egy régi becsapódás krátere, amelybe egy egész görögdinnye belefért volna.

A kilencedik napon – öt nappal a Banánban összehívott megbeszélés után, amikor Dubois doki közölte velük, hogy többé nem fognak hazatérni – Dinah több robotját, – a leghatékonyabb vágófejekkel rendelkező példányokat az üreg kimélyítésére programozta be. Talán megérezte, mi fog történni. Vagy csak a dolgát tette; a bányászrobotoknak képesnek kell lenniük olyan beprogramozott tevékenységek elvégzésére, mint alagutakat vájni a sziklába, és épp ideje volt már, hogy Dinah efféle feladatokkal kezdjen el kísérletezni.

A szóban forgó banánbeli értekezlet után viszont visszament kis műhelyébe, és ahelyett, hogy átsírta volna az éjszakát, vagy kidugta volna a fejét a légzsilipen, módosította az aprócska robotok programját, és arra utasította őket, ívben alakítsák ki a vájatot, hogy az enyhén oldalra görbüljön, amint beljebb hatol az aszteroidába. A robotok mindaddig tőle egyenes vonalban haladva távolodtak, Dinah pedig kinézhetett a kis kvarcüveg ablakon, bele a görögdinnye nagyságú mélyedésbe és egyenesen az alagútba, amelyet a robotok vájtak. Ilyenkor hegesztőszemüveget kellett az ablakra illesztenie, mert a robotok plazmaívekkel dolgoztak, melyeknek ragyogó lila fénye kiégette volna Dinah retináját. Ám mire A+0.17-én az öt új jövevény megérkezett az Izzyre, a robotok eltűntek az általuk készített alagút kanyarulatában. Az univerzum nem látta őket. A kozmikus sugarak egyenes vonalban terjedtek, akár a fény, így nem tudták bevenni azt a kanyart.

Dinah kisebb mélyedést vésetett ki velük annak az alagútnak az oldalából: egy raktárfülkét. Batyuba rakta az összes tartalék csipjét és PC-alaplapját. Kis csomag lett, a modern csipek annyira aprók és erősek voltak, hogy a kocka elfért Dinah tenyerében. Rendes esetben rossz ötletnek tartotta volna: egyetlen kozmikus sugár elegendő lett volna hozzá, hogy a rakáson áthatolva egyszerre működésképtelenné tegyen minden alaplapot. Dinah egy nyolclábú robotnak adta a csomagot, aztán útnak indította a légzsilipen át, majd le a vájaton. A gép videokamerájának távoli szemén át követve az eseményeket, a fogókarokhoz csatlakoztatott adatkesztyűket kezelve, Dinah a fülkébe manőverezte a szerkezetet, aztán szétvettette vele a karjait, és mozdulatlanná merevítette, hogy ne sodródhasson ki. Így immár biztonságban tudhatta a tranzisztorait.

Rhys végignézte a műveletet. A férfi addigra öt órája tartózkodott az Izzy fedélzetén. Túlságosan kínozta a hányinger ahhoz, hogy azonkívül, hogy mozdulatlanul fekszik, bármi mást tegyen. Dinah, akinek a műhelye tele volt kábelrögzítőkkel és más hasznos eszközökkel, segített Rhysnak beékelnie a fejét néhány cső közé, amelyeket habbal párnázott ki, hogy kissé kényelmesebbek legyenek. Aztán pár zacskóval magára hagyta a férfit, és folytatta a munkáját.

–  Hogy hívják ezt a típust? – kérdezte Rhys.

–  Markinak – felelte Dinah. – Ami a Markolórák rövidebb neve.

–  Találó név, azt hiszem.

–  Ez a leginkább magától értetődő felépítés olyasvalami számára, aminek sziklákon kell mászkálnia. Minden láb végén elektromágnes található, így hozzátapadhat az Amaltheához, amely javarészt vasból áll. Ha fel akarja emelni a lábát, csak kikapcsolja a mágnest.

–  Biztosan eszedbe jutott már – óvatoskodott Rhys –, hogy ugyanígy kivájhatnád az egész aszteroidát. Védett területet hozhatnál létre. Akár még levegővel is feltölthetnéd.

Dinah bólintott. Épp lefoglalta, hogy Marki nyolc karját egyenként beállítsa úgy, hogy mindegyik biztosan a fülke falához tapadjon. Kínos lenne, ha az összes vitaminja kilebegne, és elveszne.

–  Már megvitattuk a dolgot. Én és az a nyolcezer mérnök a felszínen, akik ezen dolgoznak.

–  Igen, sejtettem, hogy nem egymagadban foglalkozol ezzel.

–  A korlátozó tényező a munkához szükséges gáz. A plazmavésők rendkívül erősek, de folyamatosan áramló gázt igényelnek. Majdhogynem bármilyen gáz megteszi. Az ipari gáz azonban ritkának és értékesnek számít idefent, és megvan az a bosszantó szokása, hogy kiszökik a világűrbe.

–  Viszont ha üreget vájsz valami gyomrában, szemben azzal, amikor a felszínen dolgozol…

–  Pontosan – vágott a szavába Dinah. – Légmentesen lezárhatod a kijáratokat, befoghatod és újrahasznosíthatod a felhasznált gázt.

–  Vagyis jóval előttem jársz már.

Dinah fejének felső részét VR-sisak fedte, alatta azonban mosoly terjedt szét az arcán.

–  Az űr már csak ilyen – közölte. – Olyan sok okos embert érdekel, hogy nehéz igazán új ötlettel előrukkolni.

Rövid szünet állt be a beszélgetésben, amíg Dinah átkapcsolt egy másik robot irányítására, és végigvezette az alagúton.

–  Ha csak hajszálnyit is elmozdítom a tekintetem, legalább három további morfológiát is látok az állatseregletedben.

–  A Csökit egy olyan robot alapján fejlesztettük ki, amely összedőlt épületekben kutakodott. Azt pedig jól láthatóan egy kígyóféléről mintázták.

–  A név alapján, ha jól sejtem, a csörgőkígyóról.

–  Aha. Az elektromágneseket a Csöki teste mentén rendeztük el kettős spirálban, így ha néhányat bekapcsolunk, másokat viszont ki, átlós irányban, minimális energiafogyasztás mellett úgymond végiggördülhet a felszínen.

–  Az a buckyballra{i} emlékeztető valami is mintha hasonló elven mozogna.

–  Eltaláltad. Tényleg Buckyknak hívjuk őket. Szakszóval élve…

–  Tensegrity.

Dinah érezte, hogy elpirul.

–  Nyilván mindent tudsz ezekről. A lényeg, hogy mivel nagy és nagyjából gömb alakú, bármilyen irányban görgethető az elektromágnesesség változtatgatásával és a keresztkötések megnyújtásával vagy rövidítésével. Az agyuk abban a középen felfüggesztett, nukleotidszerű csomagban lakik.

–  Markik, Csökik és Buckyk. Hogy hívják azokat a parányi robotokat?

–  Dariknak. Rajépítéssel próbálkoztunk velük. Lina sokszor éjszakába nyúlóan dolgozott ezen, mintha a világvége közelegne.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak, és elgondolkodtak a szerencsétlen hasonlaton.

–  Még mindig a kísérleti fázisban járunk – folytatta Dinah. – De abból az elképzelésből indultunk ki, hogy szükség esetén egymáshoz kapcsolódhassanak, akár a hangyák, mint amikor gömböt formálnak, hogy átkelhessenek a folyón. Tudom, hogy meglehetősen furcsának tűnhet az egész. Nem mindennapi mérnöki megoldások.

–  Én sem mindennapi mérnök vagyok. Egy ideje biomimetikával foglalkozom… amivel te is. Azzal a különbséggel, hogy amit én tervezek, mozdulatlan marad.

–  Oké, akkor tehát érted. – Dinah levette a fejéről a 3D-s sisakot, amelynek segítségével Marki szemével láthatott. A második robot, a Csöki lekuporodott az alagútban Marki mögött, majd kobraszerűen felemelte a fejét, hogy megvilágítsa és levideózza. Dinah a síkképernyős kijelzőre meredve előre-hátra végigpásztáztatta a Csökit, hogy szemügyre vegye a Marki helyzetét, és megbizonyosodjon róla, hogy azok az áramkörök semmiképp nem tudnak elsodródni.

–  Igen, értem – válaszolta Rhys. Majd hozzátette: – Nincs jogom beleszólni a munkádba, de ugye tudod, mit szoktak csinálni a remeterákok?

Dinah-nak pillanatokba telt felidézni a dolgot. Sosem kedvelte különösebben a tengerpartot.

–  Más rákok ledobott páncéljába költöznek bele.

–  Nem más rákokéba, hanem a kürtcsigák üres házába, de igen, erről beszélek.

Dinah pár pillanatig elgondolkodott ezen, aztán a férfi felé fordult. Rhys bőre már kevésbé tűnt zöldesnek és izzadtnak, mint az imént.

–  Azt hiszem, értem, mire akarsz kilyukadni.

–  Vagy még jobb – vetette közbe Rhys –, ha a foraminiferákat nézzük.

–  Azok micsodák?

–  A világ legnagyobb egysejtű lényei. Az Antarktisz jege alatt élnek. És ahogy növekednek, homokszemcséket gyűjtenek be a környezetükből, és kemény külső héjat építenek belőlük.

–  Valahogy úgy, mint Ben Grimm? – kérdezte Dinah.

A mellékesen odavetett hasonlat egy képregényszereplőre, a Fantasztikus Négyes pikkelyszerű kőpáncéllal borított tagjára vonatkozott. Dinah nem számított rá, hogy veszi a lapot. Rhys mégis rákontrázott:

–  Hogy a kozmikus sugárzás egy újabb áldozatával példálózzunk, igen. Viszont az elidegenedés és önsajnálat nélkül.

–  Mindig olyan bőrt szerettem volna, mint a Lényé.

–  Közel sem illene annyira hozzád, mint az, amit Istentől kaptál. Ugyanakkor olyan módszerként, amivel megvédheted a robotjaidat a kozmikus sugárzástól, miközben továbbra is szabadon mozoghatnak…

–  Azt hiszem, szerelmes vagyok – jelentette ki Dinah.

Rhys a szájához kapott egy zacskót, és hányt.

HOGYAN LEHET KÖZÖLNI A VILÁGGAL, HOGY HAMAROSAN ELPUSZTUL? Dub örült, hogy nem neki kell kinyilatkoztatnia ezt. Ehelyett csak állt az Egyesült Államok elnöke mögött. Annyit kellett tennie, hogy komolynak tűnjön – ami nem esett nehezére – a világ vezetőinek félköre mögött felsorakozott kiváló tudósok sziklaarcsorának tagjaként. J. B. F. tarkóját bámulta, miközben az elnök asszony egy súgógépre meredve magyarázta a helyzetet. Az elnök asszonyt két oldalról a kínai és az indiai elnök fogta közre, és ugyanezt mondták el mandarinul és hindiül. A kulisszák felé legyezőszerű alakzatban felsorakozva Japán, Nagy-Britannia, Franciaország és (saját hazája mellett a legtöbb latin-amerikai nemzet amolyan megbízott képviselőjeként) Spanyolország miniszterelnöke, Németország kancellárja, Nigéria, Oroszország és Egyiptom elnöke, a pápa, az iszlám hit prominens imámjai, a főrabbi és a dalai láma állt. A bejelentést egy időben tették meg, hogy az emberiség minél nagyobb hányada egyszerre értesüljön a hírről, és ne kelljen tolmácsra várniuk.

Ha a feladat dr. Dubois Jerome Xavier Harrisre hárult volna, nagyjából beérte volna ennyivel: „Nézzék, mindenki meghal. A földön jelenleg élő hétmilliárd emberből száz év múlva gyakorlatilag mindenki halott lesz – a többség jóval hamarabb. Senki sem akar meghalni, a legtöbben mégis belenyugszanak, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik.”

Az a személy, aki két év múlva a Kemény Eső miatt pusztul el, semmivel sem lesz halottabb annál, mint akinek az életét tizenhét év múlva egy autóbaleset oltja ki.

Mindössze annyi változott, hogy most mindenki tisztában lehetett a halála hozzávetőleges idejével és módjával.

És ennek ismeretében fel is készülhetett rá. A felkészülés részben lélekben történt, hogy megbékéljen Isten akaratával. Másoknak a következő nemzedék számára kellett továbbadniuk a hagyatékukat.

És a dolog itt kezdett érdekessé válni, mert a hagyományos átadási technikák közül egyik sem élhette túl a Kemény Esőt. Értelmetlen lett volna végrendeletet írni, hiszen az ember minden földi java vele együtt megsemmisül, és túlélők sem maradnak, akikre hagyományozni lehetne őket.

A hagyaték abból fog összeállni, amit a Felhő Bárkában élők az eljövendő évszázadok és évezredek során tesznek majd. Egyedül a Felhő Bárka számított.

Az oregoni Kráter-tónál zajlott le mindez. Az USA külügyminisztériuma lefoglalta a tavat körbeölelő kráterperemen magasodó rusztikus faházat, repülőgéppel elhozták a méltóságokat, a közeli kempingeket és parkolókat pedig telezsúfolták biztonságiakkal, újságírókkal és logisztikával. E pillanatban a tengerészgyalogosok csalódott vakációzókat fordítottak vissza a sztrádán azzal az indokkal, hogy a parkot lezárták, miközben közölték velük, hogy ha kíváncsiak az okra, kapcsolják be a rádiójukat, és hallgassák meg a híreket. Így majd megértik, miért kellett megzavarni a nyaralásukat.

Az idő teljesen tiszta volt, következésképp hideg. A kráterben lévő tónál kékebbet Dub életében nem látott még, a fölébe boruló égbolt pedig ugyanannak a színnek egy halványabb árnyalatában tündökölt. Ő a többiekkel együtt mindennek hátat fordítva állt a bejelentés alatt. Az elnök személyzetéből valamelyik politikai lángelme úgy vélte, a festői környezet meg fogja tenni a hatását. A kamerákat állványzatra szerelték, hogy lefelé irányulhassanak, biztosítva, hogy a kráter, a fákkal gyéren benőtt Varázsló-sziget és az itt-ott hóval lepett hegyperem látképe mind bekerüljön a nagy felbontású felvétel hátterébe. Az üzenet egyértelmű volt bárki számára, aki értelmezni akarta. Valamikor hat-nyolcezer esztendővel ezelőtt elképzelhetetlen katasztrófa sújtotta ezt a helyet. A kataklizma túlélői az égi és az alvilági istenek közötti apokaliptikus küzdelem legendájaként őrizték meg a történetet. Most csodálatos látványt nyújtott. Az elnök asszony és még néhány vezető beleszőtték közleményükbe a történetet. Dub és a mellette felsorakozott tudósok – a világ jeles egyetemeinek professzorai – semmit sem hallottak az elhangzottakból. A politikai és vallási vezetők kifelé, a világhoz intézték szavaikat, és a szájukból előtörő hangokat elnyelte a sziklák és a fák között süvöltő szél. Dub négy méterrel az elnök asszony mögött állva figyelte, ahogy a fuvallatok összekócolják J. B. F. haját. A Zéró előtti napokban, amikor az efféle dolgok még ténylegesen fontosnak tűntek a divat és a politika világának kommentátorai szemében, rengeteget foglalkoztak az elnök asszony hajával. Sötétszőke volt, helyenként ezüstszínű csíkokkal. J. B. F. egyenesen és vállig érőn hordta. Negyvenkét éves volt, vagyis az Egyesült Államok mindenkori legfiatalabb elnöke, aki egy év előnnyel letaszította a dobogó tetejéről J. F. K.-t. Már a Berkeley-n eltöltött egyetemi évei alatt kacérkodott a politikával, ám végül az MBA és egy komoly befolyással bíró üzleti tanácsadó cégnél megszerzett tapasztalat mellett döntött, mielőtt munkába állt volna egy ügyes, de vergődő Los Angeles-i technikai cégnél. Vezetése alatt a vállalat oly mértékben sikeressé vált, hogy végül a Google vette meg, és az üzletnek köszönhetően J. B. F. meggazdagodott. Összeházasodott egy színészből producerré avanzsált, nála tíz évvel fiatalabb férfival, akivel egy malibui díszvacsorán ismerkedett meg. A színész/producer akkorra már több politikai csatározásban is részt vett, mivel alkotásai között szép számmal akadt nyílt politikai felhangokkal teli dokumentumfilm és thriller. Latin-amerikai gyökereivel, amihez hozzáadódott a család üldöztetése Castro idején, Roberto amolyan politikai kaméleonnak számított, aki oly módon elegyítette a libertarianizmust a populizmussal, hogy  mindkét oldal szemében izgalmasnak hatott, de a szélsőségesen vaskalapos hívektől eltekintve nem riasztott el senkit. Elnézték neki, mert elbűvölő volt és jóképű, és saját bevallása szerint sem kellően olvasott ahhoz, hogy bármelyik kérdést kibogozza.

Miután így berendezkedett a családi életre, és meghozta azt az alaposan megvitatott döntést, hogy megtartja leánykori nevét, Julia Bliss Flaherty ismét a politika felé kezdett kacsingatni. Kis különbséggel elveszített egy szenátori helyért folytatott versenyt Kaliforniában. Miután terhessége a választás napjára már jól láthatóvá vált, hamarosan világra hozott egy Down-kóros csecsemőt, majd a magzatvízvizsgálattal és a szelektív abortusszal kapcsolatos mindenféle szorongások élő Rorschach-foltjává vált. Miközben különböző beszélgetős műsorokba hívták e témákkal kapcsolatban, felkeltette mindkét oldal országos politikai kampányának figyelmét. Az ezt követő elnöki választási hadjárat során abban a szokatlan helyzetben találta magát, hogy szerepelt mindkét párt lehetséges alelnökjelöltjeinek szűkített listáján. Megingathatatlan középutas volt, kellően sokféleképp értelmezhető politikai nézettel ahhoz, hogy a demokraták jobbra és a republikánusok balra nyissanak felé. Senki sem számított arra, hogy végül az Ovális Irodában köt ki; ilyesmivel komolyan már senki sem számolt manapság az alelnökök esetében. Viszont a botrány, amely az elnök lemondásához vezetett mindössze tíz hónappal a hivatalba lépése után, az elnöki székbe emelte J. B. F.-et, frizuráit pedig a sajtó disszertációkkal felérő hosszúságú elemzéseinek szabad prédájává tette. Ezek java része azokról a bizonyos ezüstös sávokról szólt. Vajon természetesek vagy melírcsíkok? Ha természetesek, J. B. F. miért nem tüntette el őket? A technológia megvolt hozzá. Ha mesterségesek, vajon pusztán valamilyen alattomos trükkről lehet szó, hogy idősebbnek, megfontoltabbnak mutassa magát? Végül is, a jelenlegi társadalomban asszonyosnak kell lennie egyáltalán egy nőnek ahhoz, hogy komolyan vegyék?

Dub biztosra vette, hogy J. B. F. mai bejelentése után többé nem fog megjelenni efféle cikk. Valójában mardosta az adott helyzetben elvárható bűntudat amiatt, hogy épp ezen a napon bármennyi figyelmet szentel az elnök asszony hajának.

Az elme azonban már csak így működik. Nem gondolhatott szakadatlanul a világvégére. Időnként egy kis figyelemelterelésre, trivialitásokkal való játszadozásra volt szüksége. Hiszen a trivialitások révén kapaszkodott meg a valóságban, ahogy végső soron a leghatalmasabb tölgyfát is az elnök asszony ezüstös hajszálainál nem vastagabb mellékgyökerek rendszere rögzítette a földbe.

A bejelentések mind egy időben kezdődtek, ám némelyik jobban elnyúlt a többinél, mivel az imámok és a pápa imádsággal zárta le. Az elnök asszony és a többi világi vezető, miután végeztek mondandójukkal, egy-két percig még zavartan ácsorogtak, majd sorra visszaaraszoltak a segédeikhez, akik vastag, meleg kabátokat terítettek rájuk. Dubnak és a többi tudósnak, lévén, hogy éppannyira hozzátartoztak a háttérhez, akár a táj, meg kellett várniuk, amíg az utolsó ima is véget ér.

Eszébe jutott, hogy feljöhetnének ide Ameliával, végignézni az egészet. Gyönyörű hely lenne megfigyelni a Fehér Eget és a Kemény Eső kezdetét. A bejelentés alatt egyetlen bolidát látott, ahogy tőlük délre átszelte az égboltot, fehér tűzcsóvája kellően fényes volt ahhoz, hogy kékes csíknyomot hagyjon a retináján, aztán két, majd öt különálló darabra tört szét, mielőtt lebukott volna a horizont mögött. Túlságosan messze haladt el ahhoz, hogy Dub az arcán érezze a hullócsillag sugárzó melegét. Azok az emberek viszont, akik közelebb tartózkodtak a nemrég lezajlott eseményekhez, érzékelhető hőről számoltak be. Emellett csupán pár pillanatig lehetett megfigyelni a jelenséget, mivel a bolidák hiperszonikus sebességgel érkeztek és távoztak. Ám amikor komolyan kezdetét veszi majd a Kemény Eső, sűrűn záporoznak majd, tüzes csóváik keresztül-kasul szaggatják az eget, hogy aztán egybefüggő gömbbé összeállva katlanná változtassák a légkört. Még azok is, akik elég szerencsésnek mondhatják majd magukat – amennyiben ez a helyes kifejezés –, hogy nem éri őket közvetlen meteorittalálat, fedezék mögé fognak kényszerülni. Annak pedig minimum fémlapnak kell lennie, amely visszaveri a hőt, és nem gyullad meg. Ezzel némi időt nyerhetnek maguknak, de nem sokkal később maga a levegő is túlságosan felforrósodik majd ahhoz, hogy belélegezzék. Dub azon tűnődött, mely ponton lesz majd érdemes végeznie magával.

Bő három hét telt még csak el a Hold szétesése óta, és mindössze tizenkét napja győzte meg magát arról, hogy sor fog kerülni a Kemény Esőre. Bizonyos szempontból meghökkent azon, hogy a világ vezetői ennyire gyorsan reagáltak. Ám csupán a mendemondák terjedése késztette őket erre. A csillagászok az egész világon ugyanazokat a számításokat végezték el. A tudósok pedig ahhoz voltak szokva, hogy titkolózás nélkül végezzék a munkájukat, az ötleteiket pedig elektronikus levelezőlistáikon osztották meg egymással. Bárki, aki valóban tudni akart róla, és rendelkezett internet-hozzáféréssel, már egy hete értesülhetett a Kemény Esőről. Az elnök asszony és a többi államfő – vélte Dub – rákényszerült, hogy inkább előbb, mint utóbb tegye meg ezt, hogy aztán nyíltan a Felhő Bárka megépítésére fókuszálhasson.

Meg azért is, hogy a világ népeinek némi cselekvőerőt biztosítsanak. Nem abban az értelemben, amelyben az Ágens széttépte a Holdat. A közleményt formáló emberek szakzsargonjában a „cselekvőerő” azt jelentette, hogy választási lehetőségeket tárnak az emberek elé, olyan cselekedeteket kínálnak fel nekik, amelyek elvégzésével valamiféle hatást érhetnek el – még ha csak képzeletbelit is. Természetesen semmit sem tehettek a Kemény Eső ellen. A Felhő Bárka létrehozásához pedig technikai szinten csupán kevesen járulhattak hozzá – adott volt azok száma, akiket űrsétára vagy rakétahajtóművek összeszerelésére képeztek ki, őket pedig már mind mozgósították.

Akadtak azonban dolgok, amelyekkel az emberek ténylegesen segíthettek, hogy a Felhő Bárka teljesítse feladatát, és hozzájárulásuk így az űrbe továbbvinni tervezett hagyaték részévé válhatott.

Amint elhangzottak a bejelentések és az imák, hárman gyűltek a középen felállított pulpitushoz, ahol az imént még az elnök asszony beszélt. Angolul készültek megszólalni, szavaikat pedig annyi nyelvre lefordítják majd, ahányhoz a szervezők tolmácsot találtak. Elsőként Mary Bulinski lépett az emelvényre, az Egyesült Államok belügyminisztere, szenvedélyes túrázó és hegymászó, aki hatvanévesen is fürge maradt. Végzettsége szerint vadbiológus volt. Őt Celani Mbangwa, egy nagy termetű dél-afrikai nő, elismert képzőművész követte. Utolsóként Clarence Crouch került sorra, Nobel-díjas cambridge-i genetikus, aki bottal közlekedett, mivel saját génjei otromba tréfát űztek vele, és vastagbélrákot diagnosztizáltak nála. A köves terepen egyik posztdoktori hallgatója, Moira Crew segítette át, aki látszólag sosem tágított mellőle. Clarence felesége tíz évvel ezelőtt öngyilkosságot követett el, és már csak a King’s College tartotta egyben a férfi testét és lelkét.

Mindhármukkal napokkal ezelőtt közölték a várható történéseket, hogy feldolgozhassák a sokkot, és elviselhető külsővel jelenhessenek meg a televízióban. Amint lehetett, repülővel Oregonba szállították, majd a kráterperemen álló vendégház szobáiba telepítették őket. Dub és a világ minden tájáról odaszivárgó tudósok az egyik földszinti teremben egyfajta vezérkari központot létesítettek, próbálták kiókumlálni, vajon mit mond majd Mary, Celani és Clarence, lévén, hogy ez a bejelentés lényegi elemét alkotta. Igazából senki sem számított tömeges pánikra vagy káoszra. Nyilvánvalóan ilyesmi is elő fog fordulni. Ugyanakkor emberek milliárdjai akarják majd megtudni, miként tehetnének valami hasznosat. És válaszokkal kell szolgálni a számukra.

Épp ezért nem számított, hogy Mary, Celani és Clarence háttal állnak, és a hideg szélbe beszélnek, mert Dub jól tudta, mit fognak mondani – már százszor végigolvasta a szöveget.

Marynek az a rész jutott, hogy mesélje el, miként fogja a Felhő Bárka megőrizni a föld ökoszisztémájának genetikai állományát, jobbára digitálisan. Zsiráfokat nem küldhetnek az űrbe, nem tarthatnák odafönt életben őket, viszont konzerválhatják a szövetmintáikat. Az űr meglehetősen hatékony hűtőközeg. Még szerencsésebb, ha a génszekvenciákat úgy rögzítik, hogy gépekbe táplálják a mintákat, különálló párokra darabolják szét a DNS-szálakat, és könnyen archiválható és sokszorosítható adatsorokként tárolják őket. Speciális gépeket küldenek fel a Felhő Bárkára, olyan szerkezeteket, amelyek a digitálisan tárolt adatokat működőképes DNS-sé tudják visszaalakítani, hogy azokat valamikor a jövőben, talán több ezer év múlva, élő sejtekbe ágyazva, alapvető elemekből újraalkossák a zsiráfokat, mamutfenyőket és bálnákat. Hogyan segíthetnek ebben az egyszerű emberek? Azzal, hogy mintákat gyűjtenek a közvetlen környezetükben különösen ritka és szokatlan élőlényekből, az okostelefonjaikkal pedig képeket készítenek róluk a GPS-adatokkal együtt, aztán térítésmentesen elpostázzák azokat megadott címekre.

Bizonyos tekintetben Marynek jutott a legnehezebb feladat, hiszen a projektnek ez a része totál baromság volt, neki pedig tudnia kellett erről. A biológusok már régen mintát gyűjtöttek mindenből, ami számított. Minden virágot és mosómedve-koponyát, minden madártollat, gallyat és csigát, amit elküldenek azokra a címekre, megsemmisítenek. Az összes génszekvenáló műszer már most éjjel-nappal, teljes kapacitással működött, ahogy az efféle gépeket előállító gépek is. Marynek ennek ellenére sikerült beadnia a dolgot, Dub legalábbis erre következtetett a nő válltartásából és fejmozdulataiból, ahogy a súgógépbe beszélt.

Celaninak azt kellett elhitetnie az emberekkel szerte a világon, hogy hozzátehetnek valamit ahhoz az irodalmi, képzőművészeti és spirituális örökséghez, amely túl fogja élni őket. Már folyt a világ összes könyvének és internetes honlapjának archiválása. Most azt kérték az emberektől, hogy írjanak történeteket és verseket, vagy egyszerűen csak irányítsák önmaguk felé a kamerájukat, és készítsenek képeket és videókat, amelyek között majdan a Felhő Bárka pionírjainak távoli leszármazottai böngészhetnek. Ezt sokkal könnyebb volt meggyőzően elmagyarázni, mivel valóságos és könnyen teljesíthető kérésnek számított. A rengeteg digitális felvétel archiválása és felküldése az űrbe nem okozhatott nehézséget.

Az utolsóként felszólaló Clarence-nek némi magyarázattal kellett szolgálnia.

Dub betéve tudta a férfi szövegét. Korábban megvitatták, hogyan lehetne különböző módokon előadni ezt, és Clarence az anglikán egyházat idéző megfogalmazásmódhoz vonzódott, amely jól állt neki.

–  Elérkezett a nagy sorsvetés ideje – jelentette be. – Az Úr úgy látta jónak, hogy különféle színű és nemű emberekkel népesítse be a földet. Most terhet rótt miránk, ahogy egykoron Noéra. Amiként őneki, nekünk is a minket körülvevő élet változatosságára figyelemmel kell benépesítenünk bárkánkat. Mary Bulinski már kifejtette, miként fogjuk megőrizni a világ növényeinek, állatainak és más létformáinak örökségét. Nem akképp tesszük, amiképp egykoron Noé, aki mindből egy-egy párt vitt fel a bárkára. Nincs hely a számukra, és semmiképp sem tudnánk életben tartani őket. Mi más megoldáshoz folyamodunk a növényeket és állatokat illetően.

A világ népei azonban már más lapra tartoznak. A bárkában emberekre lesz szükségünk. Nem önmagától működő szerkezet. Az emberi elme leleményessége és alkalmazkodókészsége kell hozzá. Be fogjuk népesíteni. Asztronautákkal, kozmonautákkal, katonákkal és tudósokkal kezdünk, akiknek képességei feltétlenül szükségesek. Ám a számuk korlátozott, és a világ népeinek mindössze csekély hányadából kerülhetnek ki.

E kérdés – hányan legyenek – kezdettől fogva gyötörte őket. Két év alatt vajon hány embert lehet kilőni az űrbe, feltéve, hogy a rakétagyártó üzemek a nap huszonnégy órájában dolgoznak, és nem különösebben törődnek holmi biztonsági előírásokkal? A becslések két nagyságrendnyi skálán mozogtak a néhány száztól a több tízezerig. Vagyis fogalmuk sem volt róla. Ráadásul egy dolog volt följuttatni őket oda, és egészen más életben tartani őket. A legmegalapozottabb eredmények többnyire ötszáz és ezer közé estek. Clarence beszédéből azonban minden konkrét számot, de még az utalásokat is kiirtották erről.

–  Megkérünk minden falut, várost és kerületet, hogy végezzék el a nagy sorsvetést, és válasszanak két fiatal személyt, egy fiút és egy lányt, akiket kiképzésre és a Felhő Bárka-legénység tagjának jelölnek. Nem óhajtunk szabályokat és eljárásokat megszabni a kiválasztáshoz. Célunk, hogy amennyire tőlünk telik, megőrizzük az emberiség genetikai és kulturális sokszínűségét. Bízunk benne, hogy a kiválasztott jelöltek az őket delegáló közösségek legjobb vonásait példázzák majd.

A kijelentés nehezen észrevehető önellentmondást tartalmazott. Clarence azt állította, nem állítanak szabályokat. Ám már eleve ezt tették, amikor ragaszkodtak hozzá, hogy egy fiúnak és egy lánynak kell lennie. Tökéletesen tisztában voltak vele, hogy számos kultúrában ez gondot fog okozni.

–  Az így kiválasztott fiúkat és lányokat – folytatta – táborok és campusok hálózatában gyűjtjük majd egybe, ahol kiképezik őket a küldetésre, amelyet végre kell hajtaniuk, majd felküldjük őket a Felhő Bárkára, amint helyet alakítottunk ki nekik.

Dub, mivel tisztában volt vele, hogy a háttérben bármelyik kamera látószögébe belekerülhet, mindent megtett azért, hogy az arca semmit se áruljon el. Clarence szigorúan véve nem hazudott. Viszont sok mindent kihagyott. Vajon hány fiú és lány kerül majd a táborokba? Többen, mint ahányat felvihetnek és elszállásolhatnak bármilyen elképzelhető űrbárkába. Vajon hányukat képezhetik ki ténylegesen, hogy hasznosak legyenek?

A valóságban ez jóval szelektívebb folyamat lesz, mint amilyennek Clarence feltüntette. A nagy sorsvetésben kiválasztottak közül csupán néhányukat fogják ténylegesen egybegyűjteni. A ritka vagy sajátos etnikai csoporthoz tartozók valószínűleg előnyösebb helyzetben lesznek. Amint a kiképzőközpontba kerülnek, lassanként megértik, hogy nem mindnyájukat fogják kilőni az űrbe a Kemény Eső előtt. Versengés veszi majd kezdetét. Talán brutális rivalizálás. Dub nem szívesen gondolt bele ebbe.

Az elmúlt három hét során már ezredszerre merengett el azon, mennyire furcsa az emberi elme. Nem számított, hogy a kiképzőtáborokban kellemetlenné válhat a helyzet. Semmi jelentősége nem volt. És mégis, a gondolat, hogy egy fiatal személy kegyetlenkedhet a társával, jobban felzaklatta, mint az a tény, hogy a többségük egyébként is hamarosan meghal.

A faház egyik ablakában félrerántották a függönyt, és amikor Dub odafordult, Ameliát pillantotta meg összefont karral, a párkányra könyökölve, ahogy lenéz rá a szobából, amelyen az elmúlt három nap során osztoztak. Amelia azért maradt bent, hogy a szobában lévő televízión nézze végig az egészet, és elmesélje Dubnak, milyennek hatottak a képsorok, mit fűztek hozzá a kommentátorok és a szakértők.

A hálaadás hete volt. Iskolai szünet. Amelia szerdán érkezett Eugene-be repülővel, kocsit bérelt, és azzal jött ide, hogy Dubbal legyen.

A faház személyzete, akiknek még fogalmuk sem volt arról, mi készül, a hagyományos pulykavacsorát szolgálta fel csütörtök este. A világ távoli sarkaiból a közelgő világvége fölött elmerengeni ideérkezett tudósok, politikusok és tisztek igyekeztek meglátni az ünnepben rejlő humort. Dub viszont bizonyos értelemben tényleg hálát érzett. Hálás volt, amiért Amelia eljött hozzá, hogy némi időt töltsön vele. Hálás volt, amiért a nő pontosan abban a pillanatban bukkant fel az életében, amikor a leginkább szüksége volt társra.

A hetedik napon, amikor megismerkedett Ameliával, és azonmód bele is zúgott, ostobán érezte magát. Nem értette, mi mehetett végbe az agyában, amiért az így reagált. De Amelia az általános iskolai tanárokra jellemző kifogástalan, majdhogynem rideg modorában közölte vele, hogy az érdeklődés kölcsönös. Az iskola, ahol tanított, másfél kilométernyire sem volt a Caltech campusától, így rendszeresen találkozhattak, hogy elfogyaszthassák korai vacsorájukat, mielőtt Amelia hazament dolgozatot javítani, Dub pedig az irodájába, hogy századjára is ellenőrizze a számításait az exponenciális növekedést és a Fehér Eget illetően. Az újonnan támadt szerelem és az elkövetkező események egyre biztosabb tudata közötti szakadék jóformán áthidalhatatlanul szélesnek bizonyult ahhoz, hogy az eszével megbirkózzon vele. Amikor reggel felébredt, kiélvezte az ébrenlét első pillanatait, mielőtt a gondolatai irányíthatatlanul kizárólag vagy az egyik vagy a másik témára összpontosultak.

Miután Dub visszatért Camp Davidből és a telekonferenciáról, ahol a Nemzetközi Űrállomás legénységének elmagyarázta a helyzetet, Amelia megkérdezte tőle, mi nyugtalanítja, ő pedig elmondta neki. Aznap éjjel aludtak először együtt. Ám négyszer kellett ennek megtörténnie ahhoz, hogy Dub képes legyen a szexre. Nem annyira a közelgő katasztrófától való rettegés akadályozta. A csapások sokszor fokozzák az erotikus vágyakat. Élete legemlékezetesebb szexuális élményére egyik szerettének temetése után került sor. Leginkább az amiatti stressz és zaklatottság nyomasztotta és tette impotenssé, hogy egyszerre csak egyvalakivel közölhette, amit tudott.

Probléma megoldva. Immár mindenki értesült róla. Clarence néhány lelkesítő szóval zárta a bejelentését arról, hogy a Felhő Bárka biztonságába feljutó fiatalok miképp fognak új civilizációt építeni az űrben, és fogják benépesíteni azt az emberiség genetikai hagyatékával. Lefagyasztott spermát, petéket, valamint embriókat szintén felküldenek majd, hogy még azok is, akiket hátrahagynak, hogy a föld felszínén pusztuljanak el, némi reményt táplálhassanak magukban, hogy leszármazottaik egy nap felnőtté érhetnek valamelyik keringő űrkolóniában, és digitális formában megőrzött levelek, fényképek és videók révén társalognak majd elhunyt őseikkel. Dub szemében a beszédnek ez a része szervetlen adaléknak tűnt, amit kizárólag azért toldottak hozzá, hogy felcsillantsanak egy halvány reménysugarat. Ugyanakkor tudta, hogy bizonyos tekintetben ez számított a legfontosabb bejelentésnek, amely a mai napon bárki szájából elhangozhatott. A mondanivaló fennmaradó része a többség számára túlságosan komor, túl sokkoló volt ahhoz, hogy megemésszék. A híradók műsorvezetőit, akik a bejelentésről tudósítottak, titoktartási eskü mellett tegnap tájékoztatták abban a reményben, hogy lesz idejük érzelmileg feldolgozni a híreket, és végigcsinálni az élő adást. A bejelentésnek mindenképpen olyasmivel kellett végződnie, amibe az emberek belekapaszkodhatnak. Ez a kedves, idős cambridge-i professzor, akinek testét mostanra szinte teljesen felemésztette a rák, és a King James-biblia stílusában adta elő mondandóját a mennyei új világról, amelyet a holtak őseik JPEG-jei és GIF-jei előtt hódoló gyermekei fognak benépesíteni, az adott körülmények között a legfelemelőbb üzenetet közölte, amit a mai napon hallani lehetett. El kellett hitetnie, és sikerült is neki. Dubnak és a többi tudósnak pedig, akik a Felhő Bárka-programon dolgoztak, a világ katonai, politikai, valamint üzleti vezetőivel együtt bele kellett mennie a játékba.

Moira Crewe, Clarence posztdoktori hallgatója Mary Bulinskival együtt két oldalról Clarence hóna alá nyúlt, és letámogatta őt a lépcsőn a kráter pereméhez, ahol néhány döbbent újságíró gyűlt össze, hogy kérdéseket tegyen fel a professzornak. Jobbára azonban mindenfelé néma csend uralkodott. A sajtótájékoztatók után megszokott zsivaj elmaradt. A tévécsatornák java része visszakapcsolt a stúdióba.

Dub felpillantott az ablakra. Amelia a füle mögé tűrte a haját, és hátrébb húzódott az üvegtől. Dub a hidegtől elgémberedett lábbal visszacammogott a faházhoz. A lefagyasztott sperma és peték jártak az eszében. Vajon meddig maradnak meg? Köztudottnak számított, hogy a mélyhűtött sejteket akár húszévnyi tárolás után is felolvaszthatták, hogy kifogástalan csecsemők szülessenek belőlük. A kozmikus sugárzás viszont megbonyolíthatja a dolgot. Az emberi testen áthaladó egyetlen sugár károsíthat néhány sejtet – a testek azonban kellő számú tartalék sejttel rendelkeztek. Ha ugyanez a sugár az egyetlen sejtből álló spermán vagy petén hatol keresztül, elpusztítja azt.

A lényeg az volt, hogy most a Föld akár minden férfi lakója kémcsőbe ejakulálhatott, minden nő ennél jóval bonyolultabb módon lefejtethette a petéit, milliószámra összegyűjthették és jégre tehették a magzatokat, de az egész semmit sem ér, ha nem lesz néhány egészséges fiatal nő, akik hajlandóak a méhükbe fogadni és kilenc hónapon át kihordani az adományokat. Idővel növekedni fog a populáció. Tizennégy-tizenöt év elteltével – nyersen fogalmazva – működőképes anyaméhek új nemzedéke válik elérhetővé. Harminc év múlva pedig már egy második generáció is rendelkezésre áll. Ám addigra a lefagyasztott minták közül, amelyekbe az emberiség a reményeit fektette, soknak lejár a szavatossági ideje.

A Felhő Bárkán élők többségének nőnek kell lennie.

Ezt más is indokolta a minél több gyerek megszülése mellett. Az űrutazás hosszú távú hatásait vizsgáló kutatásokból arra lehetett következtetni, hogy a nők kevésbé érzékenyek a sugárkárosodásra, mint a férfiak. Átlagban kisebb termetűek, kevesebb helyet foglalnak el, kevesebb ételt, kevesebb levegőt használnak fel. A szociológiai vizsgálatok pedig azt sugallták, hogy jobban viselik, ha hosszú ideig szűk helyen tartózkodnak másokkal összezárva. Ezt többen vitatták, hiszen az öröklött és tanult magatartásformák megosztó témáit vetette fel, valamint annak kérdését, vajon a nemi önazonosság társadalmi konstrukció-e, vagy genetikai meghatározottság. Viszont ha figyelembe vették a feltételezést, hogy a darwini természetes szelekció eleve arra programozta a férfiakat, hogy a szabadban rohangáljanak, és lándzsákat dobjanak vadállatokra – amit bármely kisfiút nevelő szülőnek komolyan kellett vennie –, mindjárt nehezen elképzelhetőnek tűnt, hogy fémdobozokban éljék le az életüket.

A sorsvetés során kiképzésre kiválasztott fiúk számára létesítendő táborok egyfajta csótánycsapdaként fognak funkcionálni. A fiatal férfiak bekerülnek, kijutni azonban soha nem fognak. Eltekintve néhány szerencsés kivételtől.

Dub már percek óta bandukolt a faház felé, miközben az a bizonytalan érzés nyugtalanította, hogy valami mást kellene tennie.

Az újságíróknak kellene nyilatkoznia. Igen, ez az. Az operatőrök rendszerint rá irányították a kameráikat. Ő pedig rendszerint kitérni igyekezett előlük. De nem ma. Ma hajlandó lett volna ott maradni és beszélni, tévéföldről Dubois dokiként magyarázni emberek milliárdjainak. Ám senki se vette üldözőbe. A számtalan nemzet műsorvezetői gyászos arccal bámultak a súgógépeikbe, miközben előre megírt észrevételeiket zsolozsmázták. A kisebb formátumú újságírók – techbloggerek és szabadúszó szakértők – a riportjaikat küldték be. A parkoló egyik sarkától nem messze Dub észrevett egy ismerős arcot: Tavistock Prowse-ét. Tav táblagépet rögzített egy háromlábú állványra, önmaga felé irányította a kamerát, felcsatolt egy vezeték nélküli mikrofont, és valamilyen videoblog-bejegyzést készített, valószínűleg a Turing magazin honlapja számára, amelynek már évek óta alkalmazásában állt. Dub már két évtizede ismerte, de Tav most szörnyen festett. Ma reggel bukkant fel. Nem rendelkezett sem a szükséges felhatalmazással, sem hozzáféréssel, hogy előre figyelmeztessék, így minden újdonságként hatott a számára. Dub tegnap este többször üzenetet küldött neki Twitteren és a Facebookon, próbálta tájékoztatni régi ismerősét, nehogy földbe döngölje a bejelentés, de Tav nem válaszolt.

Nem ez tűnt a legalkalmasabb pillanatnak, hogy rögtönzött interjút adjon Tavnek, így Dub úgy tett, mintha nem vette volna észre őt. Felvillantotta az igazolványát a faház bejáratánál posztoló titkosszolgálatos fickóknak, de pusztán udvariasságból: pontosan tudták róla, kicsoda, és már ki is tárták előtte az ajtót.

Elhaladt a liftek mellett, aztán felbattyogott a lépcsőn a szobájába, csak hogy felpezsdítse kissé a végtagjai vérkeringését. Amelia résnyire nyitva hagyta neki az ajtót. Dub kirakta a „NE ZAVARJANAK” táblát, bezárta maga mögött az ajtót, és egy székre rogyott. Amelia még mindig háttal a széles rusztikus párkányra könyökölve állt az ablaknál. A párkánynak ez az oldala a Nappal ellentétes irányba nézett, az égről mégis elég fény áradt be rajta, hogy megvilágítsa az arcát, és a ráncok kirajzolódjanak a szeme alatt, a szája körül. Második generációs hondurasi-amerikai volt, valamiféle bonyolult afrikai-indiai-spanyol keverék, nagy szemekkel, hullámos hajjal, éber, madárszerű tekintettel, de az általános iskolai tanárok számára nélkülözhetetlen, alapvetően pozitív szemlélettel. A jelen körülmények között ez különösen értékes jellemvonásnak számított.

–  Hát, ez megvolna – szólalt meg Amelia. – Hatalmas tehertől szabadulhattál meg.

–  Holnap és holnapután tíz interjút kell adnom – felelte Dub –, hogy elmagyarázzam a miérteket és hogyanokat. De igazad van. Ez semmi ahhoz képest, hogy közölni kellett a hírt.

–  Csak matematika – jegyezte meg Amelia.

–  Csak matematika.

–  Na és azután? – kérdezte a nő.

–  Úgy érted, a következő két nap után?

–  Aha. Utána mi lesz?

–  Még nem igazán gondoltam bele – ismerte el Dub. – De folytatnunk kell az adatgyűjtést. Pontosítanunk az előrejelzéseket. Minél többet tudunk arról, mikor következik be a Fehér Ég, annál jobban meg tudjuk tervezni a fellövéseket és minden mást.

–  A sorsvetést – állapította meg Amelia.

–  Azt is.

–  Te is mész, ugye, Dubois? – A nő sosem hívta őt a becenevén.

–  Tessék?

Egy pillanatra ingerültség ült ki Amelia arcára – ez egészen szokatlannak hatott –, majd Dubra összpontosított, és lassan elmosolyodott.

–  Nem tudod.

–  Mit nem tudok, Amelia?

–  Nyilvánvalóan menni fogsz.

–  Hova?

–  A Felhő Bárkába. Szükségük lesz rád. Azon kevesek közé tartozol, akiknek hasznát vehetik odafönn. Akik ténylegesen javíthatnak a túlélési esélyeken. Aki akár az egyik vezetőjük lehet.

Valójában fel sem merült benne, amíg Amelia ki nem mondta. Aztán belátta, hogy valószínűleg igaza lehet.

–  Ó, jesszusom – fakadt ki. – Azt hiszem, szívesebben kárognék idelent. Veled. Arra gondoltam, hogy feljöhetnénk ide, letáborozhatnánk a kráterperemen, hogy végignézzük. Minden idők legbámulatosabb eseménye lesz.

–  Igazi tüzes randi – viccelődött Amelia. – Nem, szerintem a családommal fogom tölteni azt a napot.

–  Talán addigra mi ketten is egy család lehetünk.

Az Amelia szeme alatti táskákban könnycseppek gyűltek össze, ujjával megtörölte az orrát.

–  Ennél furább leánykérést nehéz lenne elképzelni – felelte. – Az a helyzet, Dubois, hogy a férjem az űrben fog keringeni, én meg itt leszek Kaliforniában.

–  Próbálnék módot találni rá, hogy…

Amelia a fejét csóválta.

–  Még véletlenül sem fognak belemenni abba, hogy egy harmincöt éves általános iskolai tanárt felvigyenek a Felhő Bárkára.

Dub tudta, hogy a barátnőjének igaza van.

–  Egy lefagyasztott magzatot viszont… ez eléggé elképzelhetőnek tűnik.

–  Ennél furább szexuális ajánlatot meg én nem hallottam még – válaszolta Dub.

–  Fura időket élünk. E pillanatban megtermékenyíthető vagyok. Érzem. Nincs többé gumi, tigrisem.

Így történt, hogy alig fél órával azután, hogy Dubois doki komoly intellektuális kételyekkel végighallgatta Clarence Crouch zsongító beszédét, gondolatban szétszedte a logikai bakugrások mentén, és meggyőzte magát, hogy csak megnyugtató maszlagot ad be a veszteségüket gyászoló milliárdoknak, elterelvén a gondolataikat, hogy az elkövetkező két évben szexszel kössék le az idejüket, Amelia karjaiban találta magát, ő pedig a nőt ölelte, és azon serénykedtek, hogy magzatot csináljanak, amit majd felvihet az űrbe, és egyszer majd beültessék egy másik, ismeretlen nő méhébe.

Dub már azon morfondírozott, miféle videókat készítsen, amivel a kisbabának megtaníthatja az integrálszámítást, amint túljut élete delelőjén.

***

DINAH ÖRÜLT, HOGY NEM KELLETT OTT LENNIE, AMIKOR A KRÁTER-tónál megtették a bejelentést. Egymagában üldögélt a műhelyében, és az Amalthea rücskös fekete sziluettje mögött a Föld fénylő kék ívére bámult ki az ablakon. Ismerte a közlemény közzétételének idejét, és tudta, mennyi ideig kell tartania. Úgy döntött, inkább nem nézi meg az online közvetítést. Valamiért furcsának találta, hogy maga a Föld küllemre semmit sem változott. Odalent hétmilliárd ember értesült épp az elképzelhető legrosszabb hírről. Az emberiség történetében példátlan kollektív érzelmi traumát éltek át. A rendőrséget és a katonaságot kivezényelték a nyilvános terekre, hogy „fenntartsák a rendet”, bármit jelentett is ez. A Föld képe azonban semmit sem változott.

Csipogni kezdett a rádiója. Dinah lenézett, kipislogta szeméből a könnyeket, és Alaszkát pillantotta meg, ahogy messze fent a bolygó északi ívére hajol.

BÜSZKÉK VAGYUNK RÁ, HOGY ODAFENT VAGY

Dinah ugyanolyan könnyen felismerte édesapja ujját – ahogy a morzetávírót érinti –, mint az illatát vagy a hangját. Azt válaszolta:

BÁRCSAK VISZONTLÁTHATNÁLAK

BEVERLY NÉNI KRUMPLIT ÜLTET A VETEMÉNYESBE.

MEGLESZÜNK.

Dinah pityergett egy keveset.

QSL, üzent az apja, ami Q-kóddal ebben az esetben annyit tett: „Ott vagy még?”

Dinah visszaküldte a QSL betűsort, jelezve, hogy „Igen”.

Tudta, hogy a Q-kódot arra találták ki, hogy hatékonyabbá tegye a kommunikációt, most azonban rájött, hogy más célt is szolgálhat. Lehetővé tette, hogy az ember kicsikarjon pár hasznos információt akkor is, amikor túl nehéz lett volna a szavakra hagyatkozni.

FOLYTASD CSAK A MUNKÁDAT, KÖLYÖK

TE MEG NE A TÁVÍRÓT PÜFÖLD, HANEM SEGÍTS BEVNEK

SZERETLEK QRT

QRT

–  Még mindig kész csodának tartom, hogy értelmezni tudod ezt.

Dinah hátrafordult, és Rhys Aitkent fedezte fel a zsilipajtóban, amely a műhelyt a SCRUM-nak rövidített Space Commercial Resources Utility Module-lal, vagyis a kereskedelmi készletek kiszolgáló modullal kötötte össze: azzal a nagy, konzervdoboz alakú tárggyal, amely az Izzy elejét az Amaltheához kapcsolta. A SCRUM oldalán több dokkolózsilip sorakozott, amelyekhez további modulokat csatlakoztathattak. A különféle csúszások és költségvetési megszorítások okán e dokkolózsilipek közül jelenleg mindössze egyet használtak, Rhys pedig ebben lebegett. Az egyik hónalja alatt takaróba bugyolált csomagot szorongatott.

Dinah szipákolt egyet, hirtelen tudatára ébredt, mennyire szörnyen nézhet ki.

–  Mióta vársz ott?

–  Nem régóta.

Dinah hátat fordította férfinak, fogott egy törülközőt, megtörölte a szemét és az orrát. Rhys nyájas fecsegéssel töltötte ki az időt.

–  Nem bírtam tovább nézni a bejelentést, ezért próbáltam hasznossá tenni magam. Felfedeztem valami csodálatosat. A víz lefelé folyik. Igen, tudom, voltaképp ezt eddig is tudtam. Van a tórusznak egy szakasza a burkolólemezek alatt, ahol a kicsapódó víz összegyűlik. Karbantartási probléma, olyasmi, amit már jó ideje szemmel tartunk. Így aztán hoztam neked valamit – zárta le mondandóját.

Dinah odafordult, aztán a férfi hóna alatt szorongatott csomagra meredt.

–  Egy tucat rózsa?

–  Talán a jövő héten. Addig is… – És odanyújtotta a batyut Dinah-nak.

A nő elvette tőle. Akárcsak minden más idefönt, ez is súlytalanul lebegett, de Dinah a tehetetlenségi erő szintjéből meg tudta állapítani, hogy meglehetősen nagy tömegű.

Nekilátott, hogy letekerje róla a takarót, és a zizegő, zörgő hang után megpillantotta a pokróc alatt a galvanizált mylarburkolatot, amelyet hőszigetelőként használtak az Izzy egész felületén. A benne rejlő tárgy göröngyösnek és szabálytalannak érződött. És hidegnek. Dinah lehámozta a mylart, ami alól egy jégdarab bukkant elő. Ovális és lencse alakú: megfagyott tócsa.

–  Tökéletes – mondta.

Pár csepp víz pergett le a tömbről, gyémántként csillant meg a kis ablakon beáradó fény pászmájában. Dinah ugyanazzal a törülközővel kapta el őket, amivel az arcát megtörölte. Ám csak azután, hogy egy pillanatra elgyönyörködött tündöklésükben. Akárcsak egy újszülött csillagokból álló parányi galaxis.

–  Említettél valamit Sean Probst egyik titokzatos üzenetéről.

–  Minden üzenete ilyen – felelte Dinah –, még azután is, hogy dekódolták őket.

Sean Probst Dinah főnöke volt, az Arjuna Expeditions alapítója és vezérigazgatója.

–  Mindenesetre a jéggel volt kapcsolatos – folytatta Rhys.

–  Várj, ezt vigyük át a légzsilipbe, mielőtt jobban megolvad.

–  Rendben. – Rhys a műhely túlsó végébe lökte magát, ahol egy nagyjából fél méter átmérőjű kerek zsilipajtó nyílt az ívelt falban. – Mindenfelé zöld villódzást látok, szóval kinyitom.

–  Jól van.

Rhys működésbe hozta a kart, amely kioldotta a zárszerkezetet, aztán maga felé húzva kinyitotta a zsilipajtót, hogy bejuthassanak a szűk térbe. Dinah ezt a légzsilipet használta, ha karbantartásra be akarta hozni az egyik robotját, vagy vissza akarta juttatni azt az Amaltheára. Az emberekhez méretezett légzsilipek tágasak voltak – bennük el kellett férnie legalább egy, ormótlan szkafandert viselő személynek – és bonyolultak és drágák, részben a biztonsági előírások miatt, részben pedig azért, mert kormányzati programok keretében tervezték őket. Ennek a prototípusát ellenben néhány hét alatt készítette el az Arjuna Expeditions kis létszámú csapata, és kisebb méretű felszereléshez szánták. Méretre durván egy nagyobb szemeteskukának felelt meg. Hogy bent teret takarítsanak meg, a modul oldalából állt ki, türemkedett elő az űrbe, akár valami zömök, túlméretezett tűzcsap. Hátul kupolaszerű zsilipajtóban végződött, amelyet Dinah a műhelyéből nyithatott és zárhatott tolórudak és emelők Jules Verne-regénybe illő mechanikus rendszerének segítségével. A zsilipajtó e pillanatban természetesen zárva volt, a légzsilipet pedig kissé fagyos levegő töltötte meg, mivel a nap már nem melengette kintről a burkolatát.

Dinah finoman taszított egyet a jégtömbön, mire az keresztülúszott a műhelyen Rhyshoz.

–  Átemelés! – kiáltott oda Rhys, és elkapta.

–  Hogy mi?

–  Rögbi – magyarázta a férfi, aztán a légzsilipbe csúsztatta tovább a jégdarabot. – Akad a közelben egy Marki, hogy idejöjjön és kivigye?

–  Egy perc, és itt lesz – felelte Dinah. – Addig megmarad odabent.

–  Rendben. – Rhys behajtotta a belső ajtót, és rögzítette a zárat. Aztán hátrafordult, és Dinah-ra nézett, a nő pedig visszabámult rá, és néhány pillanatig csak egymást méregették.

–  Tehát a víz ezen az egy helyen csapódik ki és gyűlik össze a tóruszon, amit úgy lehet elérni, hogy az ember felhúzza az egyik burkolólemezt? – próbálta tisztázni a dolgot Dinah.

–  Igen.

–  És megfagy?

–  Hát, rendesen nem. Egy kicsit talán besegítettem neki azzal, hogy babráltam bizonyos környezetszabályzókkal.

–  Ah.

–  Csak hogy energiát takarítsak meg.

Dinah a műhely túlsó végében lebegett a zsilipajtónál, amely a SCRUM-mal kötötte össze a modult. Alaposan körbenézett, ellenőrizte, hogy senki sincs a közelben. Néhányan, jól tudta, a tóruszban gyűltek össze, míg mások űrsétát végeztek.

–  Na most, szigorúan véve… – kezdte Dinah.

–  Szigorúan véve ennek nem lenne szabad így lennie – vágott a szavába Rhys. Dinah csodálta az öntudatos őszinteséget. – Azért nem, mert miután kinyitottad a külső zsilipajtót, és kitetted az űrbe a jégtömböt, ahol a robotjaid kedvükre lófrálhatnak rajta, szublimálni fog.

A szublimálás lényegében egyet jelentett az elpárolgással, csupán a folyékony halmazállapot maradt ki; egyszerűen olyan folyamatot jelölt, amelynek révén a vákuumnak kitett szilárd test fokozatosan gőzzé alakult, és eltűnt. A jég esetében ez meglehetősen gyorsan végbement, hacsak nem tartották rendkívül hidegen.

–  Vagyis az Izzyből távozni fog a víz – állapította meg Dinah –, amiből eleve szűkösek a készleteink, így értékes.

–  Nem fog hiányozni – válaszolta vidáman Rhys. – Az már a múlt. Most, hogy megtették azt a bejelentést, egyre-másra küldik majd fel ide a rakétákat.

–  Viszont amivel Sean megbízott, az Arjuna Expeditions projektje. Kereskedelmi dolog. Magándolog. A vízen pedig osztozunk…

–  Dinah.

–  Igen?

–  Térj magadhoz, kedves!

Hosszú csend következett, amit végül Dinah elnyújtott sóhajtása tört meg.

–  Oké.

Rhysnak igaza volt. Minden megváltozott.

–  Szóval, pontosan mit akar, és mi köze ennek a jéghez?

A férfi kíváncsiskodása miatt érzett enyhe bosszúsága végre csillapodott. Rhys talán segíthet. Dinah az ablak felé fordította a tekintetét, és az Amalthea pár méterre lévő, ismerős tömege felé biccentett.

–  Egész életemben ezzel foglalkoztam, és a családom is ezzel foglalkozott – mondta. – Ásványokkal dolgozunk. Kemény kőzetekkel. Magas fémtartalmú ércekkel. Mindegyik robotot arra optimalizáltuk, hogy egy jókora darab vason kússzanak-másszanak. Mágnesekkel tapadnak hozzá. Ívhegesztőkkel és dörzskerekekkel dolgozzák meg. Sean viszont alapvetően azt javasolja nekem, hogy felejtsem el az egészet. Szerinte a jég a jövő. Másról sem akar hallani. Azt szeretné, ha kizárólag ezzel foglalkoznék.

–  A Földön rengeteg van belőle – jegyezte meg Rhys –, de nem ércként gondolunk rá.

Dinah rábólintott.

–  Csak nyűg, amitől meg kell szabadulni.

–  Mi a helyzet a felszíni kollégáiddal? Ők is a jéggel foglalkoznak?

–  Az egymásnak küldött e-mailjeikből ítélve az egész cég ezt az utasítást kapta – felelte Dinah. – Kamionszámra vásárolják a jeget, kiborítják a labor padlójára, lehűtik az épületet… Seattle-ben szerencsére épp tél van, így csupán néhány fokkal kell lejjebb vinniük a hőmérsékletet. Mind a REI-ből szereznek be hosszú alsóneműt, hogy egy hűtőszekrényben ténykedhessenek.

–  Milyen érzés Mr. Jégcsapnak dolgozni?

–  Én a Pingvint akartam mondani – vágta rá Dinah –, de Seattle-ben nem szokás esernyőt hordani.

–  Ahogy tapasztalataim szerint cilindert sem a fejünkön. Szerintem ez egyértelműen Mr. Jégcsaphoz illő helyzet.

–  Lényeg – zárta rövidre a témát Dinah –, hogy a tegnapi vitaminküldeménnyel ilyenekből is küldtek párat.

Kinyitotta a munkaállomása melletti raktárkamrát, és előhúzott egy olyan fémszürke műanyagból készült zsákot, amilyenben a statikus elektromosságra érzékeny elektronikus eszközöket szokták tárolni. Egy NASA-s névjegyet celluxoztak hozzá.

–  Jól jön, ha az embernek magas helyeken dolgozó ismerősei vannak – jegyezte meg Rhys. Azonnal felfigyelt a kártyán a névre, Scott „Sparky” Spadlingére, a NASA igazgatójáéra.

Dinah elmosolyodott.

–  Vagy, az adott esetben, alacsonyakon.

Gyenge poén volt. Rhys nem reagált rá. Dinah érezte, hogy égni kezd az arca. Nem annyira a bénára sikerült szellemeskedés miatt, mint inkább egyfajta politikus védekezésként.

–  Pár héttel ezelőtt Scott megígérte nekem, hogy nem hagy mellőzni. Hogy támogatni fog.

–  Ez egész pontosan mit jelent?

–  Hogy folytathatom a munkát a robotokkal. Hogy megtarthatom az állásomat. Nem hittem neki. De, ha jól sejtem, beszélhetett Sean Probsttal. Mert Sean pár napja FedExszel elküldte ezeket Sparkynak, és most itt vannak.

Széthúzta a tasak simítózárát, benyúlt a mutató- és a hüvelykujjával, és előhúzott egy nagyjából rizsszemnyi szerkezetet. Messziről fotovoltaikus elemnek tűnt, akár egy szilikonpikkely, de néhány parányi függelékkel.

–  Mik azok a lelógó bigyók? – érdeklődött Rhys.

–  Mozgatórendszer.

–  Lábak?

–  Ennél éppenséggel lábak. Másokon apró lánctalpszerűségek vagy forgó hengerek vagy döngetők vannak.

–  Döngetők? Ez valami szakkifejezés?

–  Bányászatban használják. Ezzel mozgatják a nehéz berendezéseket a talajon. Később megmutatom.

–  Egyszóval úgy tűnik – morfondírozott Rhys –, hogy a feladat a különféle módozatok kiértékelése, hogyan közlekedhetnek a jégen a robotok, hogy közben ne sodródjanak le és vesszenek el.

–  Igen. A jelek szerint odalent, Seattle-ben mindegyik működik, többé-kevésbé. Nekem azt kell kiértékelnem, hogyan teljesítenek az űrben.

–  Nahát! – mondta erre Rhys. – Akkor micsoda szerencse, hogy…

–  Hogy van saját jégtömböm. Igen. Hálás köszönet érte.

–  És még szebb, hogy úgy csempésztem be ide? – kérdezte a férfi, felvonva szemöldökét.

A megjegyzés kétértelműsége nyilvánvaló volt.

–  Közel sem annyira romantikus, mint ha rózsák lennének – kontrázott rá Dinah.

–  Ugyanakkor – mondta Rhys –, mit akarhat tudatni a férfi egy tucat rózsával? Pusztán azt, hogy rád gondol.

Nem sokkal azután, hogy megérkezett az Izzyre, Dinah elhúzható függönyt szerelt fel a műhelye zsilipajtajának nyílása elé. Nem sokat ért – egyszerű pokrócból készült –, de eltakarta őt a vizslató tekintetek elől, ha szundítani akart egyet a műhelyben, és jelezte a többieknek, hogy nem szeretné, ha zavarnák, de legalábbis kopogás nélkül ne törjenek rá. Most fölnyúlt, és elhúzta a pokrócot. Aztán visszafordult Rhyshoz, aki láthatóan benne volt a játékban, és készen állt.

–  Mi a helyzet az űrbetegséggel? – érdeklődött Dinah. – Mintha már valamivel, khm, virgoncabbnak tűnnél.

–  Soha nem éreztem magam jobban. Minden testnedvemnek tökéletes ura vagyok.

–  Ezt mindjárt le is teszteljük.

AZ OROSZ INVÁZIÓ EGY HÉTTEL KÉSŐBB VETTE KEZDETÉT EGYMÁST követő űrrepülések sorozatával, amit a NASA „változó sikerűnek” ítélt, míg a Roszkoszmosz „elfogadható halálozási arányúnak” aposztrofált.

Távolról nézve az Izzy szinte csak napelemekből állt. Szerkezeti szempontból ezek ugyanazt a szerepet töltötték be az űrállomás viszonylatában, mint a madaraknál a szárnyak, amennyiben céljuk a lehető legnagyobb felület biztosítása volt minimális súllyal.

A tömeg, erő és agy java része a „testben” – a „szárnyak” között, középen végigfutó, konzervdobozra emlékeztető modulok egymásba kapcsolt sorában – koncentrálódott, ami ezekkel összevetve egészen aprónak bizonyult. Bizonyos szögekből szemlélve látni sem lehetett. A modulsor messzebbről is jól kivehető részeinek az elmúlt évek toldásai számítottak: az egyik oldalon az Amalthea, a másikon pedig a tórusz.

A napelemeket – valamint még néhány, külsőre halványan ezekre emlékeztető szerkezetet, amelyek rendeltetése a hulladék hő űrbe való kisugárzása volt – az Integrált Feszítőmű-együttes tartotta a helyén.
A „feszítőmű” kifejezés a statikusok szóhasználatában az adótornyokhoz és acélhidakhoz hasonló vázszerkezetet jelentett: rácskerethez rögzített merevítőket, amelyek minimális súly mellett maximális szilárdságot biztosítanak. Az Izzy egyes részein láthatóak voltak a merevítők, többnyire azonban burkolóelemek fedték őket, amitől a valóságosnál tömörebbnek mutatkoztak. A burkolólemezek mögött vezetékek, csövek, érzékelők és a napelemek szétterítésére és elforgatására használt gépezetek mérhetetlenül bonyolult hálózata húzódott. Néhány kisebb kivételtől eltekintve az Integrált Feszítőmű-együttest sehol sem helyezték nyomás alá – nem arra szánták, hogy levegőt tároljanak és emberek dolgozzanak benne. A felhőkarcolók tetején elhelyezkedő gépészeti berendezésekhez hasonlított, amelyek állandóan ki vannak téve az elemeknek, emberek azonban ritkán látogatják őket. Az asztronauták az űrséták során mentek oda, hogy babráljanak a vezetékekkel, vagy kijavítsák a nem működő alkatrészeket, az Izzy legénységének zöme azonban az állomás „testét” alkotó, jóval kisebb konzervdobozhalomban töltötte a küldetése nagy részét.

Ennek kell hamarosan megváltoznia.

Maga az Izzy csak bizonyos határokon belül bővülhetett. Nem azon múlott, hogy újabb konzervdobozokat halmozzanak, vagy tóruszokat toldjanak hozzá. Egy adott ponton túl egyszerűen nem lehetett még több egységet belezsúfolni egy ennyire koncentrált térfogatba. Nagyjából minden működtetéséhez elektromos áram kellett. Ahányszor használatba vették, hulladék hő keletkezett. E hő felgyűlt az űrállomásban, és megfőzte a lakóit, hacsak össze nem gyűjtötték egy hűtőrendszerben, és csöveken ki nem vezették a radiátorokba, amelyek aztán infravörös fény formájában „kisugározták” a hőt a világűrbe. Ahhoz, hogy még több embert és rendszert zsúfoljanak a központi testbe, egész egyszerűen további napelemekre, akkumulátorokra, radiátorokra, csőrendszerekre és az egészet összekötő vezetékekre lett volna szükség. És ez még nem is vette figyelembe az emberi tényezőt: hogyan lássák el élelemmel, vízzel és belélegezhető levegővel az űrhajósokat, és hogyan hasznosítsák újra a szén-dioxidot és a szennyvizet.

Ennek tudatában a Felhő Bárka mögötti agytröszt – a kormányzati űrügynökség veteránjaiból és a kereskedelmi űrvállalkozókból alakult ad hoc munkacsoport – az egyetlen működőképesnek ítélhető módszer mellett döntött, azaz decentralizáltak és elosztottak. Minden egyes bárkácska – ahogy az alkotóelemként hozzáadott hajókat elnevezték – kellően kicsi lesz ahhoz, hogy egyetlen teherrakéta tetején Föld körüli pályára juttassák. A bárkát egyetlen kicsiny, egyszerű atomreaktor fogja ellátni energiával, amelyet oly mértékben radioaktív izotópokkal fognak fűteni, hogy csak úgy ömlik majd belőlük az energia, és ezáltal több évtizeden át termelik az áramot. A Szovjetunió korábban ilyen szerkezetek révén látott el energiával elszigetelt világítótornyokat, űrszondákban pedig már évtizedek óta alkalmazták ezeket.

Minden bárkácskában kisszámú embert szállásolnak majd el. E szám minden újabb tervezettel változott, de általában öt és tizenkettő között ingadozott. Sok függött attól, mennyire gyorsan sikerül megvalósítani a felfújható szerkezetek tömeggyártását; ezek tették lehetővé, hogy sokkal nagyobb tömegeket helyezhessenek el lényegében vastag burkolatú léggömbökben. Ugyanakkor olyan léggömböket gyártani, amelyek korlátlan ideig bírják a légnyomást, miközben ellenállnak a napszélnek, a hőingadozásnak és a mikrometeoroidoknak, nem ígérkezett könnyű feladatnak.

Magától értetődött, hogy hosszú távon a Felhő Bárkának mint egésznek önellátóvá kell válnia az élelmiszer-termesztés terén. A vizet vissza kell forgatni. Az emberek által kilélegzett szén-dioxiddal növényeket kell táplálni, amelyek aztán belélegezhető oxigént és emberi fogyasztásra alkalmas élelmet állítanak elő. Mindezzel évtizedek óta foglalkoztak a tudományos-fantasztikus történetekben és gyakorlati kísérletekben. E kísérletek vegyes sikerrel jártak, eredményeikkel most olyanok foglalkoztak egészen behatóan, akik Dinah-nál sokkal jobban értettek az ilyesmihez. Dinah mindenesetre arra a következtetésre jutott, hogy szerencsésebb, ha hozzászokik az alacsony kalóriatartalmú vegetáriánus étrendhez, valamint az alkalmankénti részleges oxigénhiányhoz.

A különálló bárkácskák nem maradhatnának fenn sokáig. Nem számított, mennyire jó a belső ökoszisztémájuk. Elromlanának dolgok, egyesek megbetegednének, fogyni kezdenének a készletek és a tápanyagok, és az emberek egyszerűen beleőrülnének abba, hogy ugyanazzal a pár személlyel élnek összezárva.

A bárkácskák és az egész Felhő Bárka terve folyamatosan változott. Az egyik nap még a „teljesen elosztott” konstrukció dominált, ami alatt azt kell érteni, hogy hosszú távon nem lenne központi kiszolgálóállomás – vagyis az Izzy –, és hogy a bárkácskák közti minden nyersanyag- és személyzetcsere „opportunista dokkolások” révén zajlana, vagyis két bárkácska alkalomszerűen megegyezne, hogy megközelítik egymást, és egy időre szembeállva összekapcsolódnának, hogy ételt, vizet, vitaminokat és személyzetet cserélhessenek. Mindezt piacvezérelt folyamatként képzelték el, bármiféle központi parancsnokság és szabályozómechanizmus mellőzésével.

Másnap már új direktívával álltak elő, miszerint az átfogó koordinációt az Izzy parancsnokságára bízzák. Az űrállomás ezenkívül központi kiszolgálóállomásként is szolgálna, ahol a felhalmozható készleteket raktározzák. A tóruszban – vagy tóruszokban, mivel Rhys egy újabb megépítésén dolgozott – teszteket végezhetnének, vagy kikapcsolódni lehet; a fémdobozokba zártságtól megkattant vagy a mikrogravitációban lebegéstől csontritkulásban szenvedő bárkácskalakók egymást váltva vakációzhatnának ott.

A bárkászok – ahogy Dinah és Ivy emlegetni kezdték őket – elképzelései e két véglet között pattogtak ide-oda, és láthatóan legalább két frakció létezésére utaltak. A központosító érdekcsoport a tartósan súlytalanságban töltött élet veszélyeire hivatkozva váltogatta volna az embereket a tóruszban. A decentralizálók pár napra rá az úgynevezett boloterv vázlatával vágtak vissza, miszerint két bárkácska kiterjedt kábel segítségével kapcsolódna egymáshoz, majd a közös súlypont körül forogni kezdenének, ennek révén pedig mindkét bárkácskában a tóruszban elérhetőnél jelentősen erősebb mesterséges gravitációt hozhatnának létre. Néhány nap elteltével a központosítók animált szimulációt tettek közzé arról, mi történne, ha két bolo egymásba szaladna, és a kábeleik összegabalyodnának. Bohózatszerű-horrorisztikus módon viccesnek hatott a dolog.

Rövid távon az egész nem igazán számított, mivel még a legtúlfeszítettebb tempó mellett is hetekbe telik megtervezni és legyártani egyetlen bárkácskát. És még hosszabb időt vesz majd igénybe, hogy felgyorsítsák az óriás teherszállító rakéták gyártósorait, amelyekre ahhoz lesz szükség, hogy a hajókat az űrbe röpítsék. Mindeközben az Izzy már létező űrhajók összevisszaságával, többségében Szojuz kapszulákkal fog találkozni, ahogy sorra fellövik őket a rendelkezésre álló rakétakészlettel. Ezek fogják feljuttatni a „pionírokat”, akiknek az Izzy Integrált Feszítőmű-együttese új bővítményeinek megépítése lesz a feladata: hogy egyszerre több bárkácska összekapcsolódhasson vele, hogy anyagot tárolhassanak, és hogy az egész zökkenőmentesen működjön. A pionírok idejük java részét szkafanderben, ŰKT-vel, vagyis űrhajón kívüli tevékenységgel, ismertebb nevén űrsétákkal fogják tölteni. Összesen nagyjából száz pionírral számoltak. Már megkezdték a kiképzésüket, és hozzáfogtak, hogy sebtében legyártsák az űrruháikat.

Ám az Izzy jelenlegi formájában közel sem lenne képes befogadni száz új embert. Még dokkolózsilipből sem volt elegendő ahhoz, hogy az érkező űrhajók hozzákapcsolódhassanak. Így aztán, hogy elhelyezhessék a pionírokat, akik közül az elsők pár hét múlva érkeznek majd, a bárkászok felküldték a cserkészeket. A kiválasztottaknak döbbenetes szintű fizikai terhelhetőséggel, a halálos veszélyek teljes semmibevételének képességével és az űrruha használatát illető tudással kellett rendelkezniük. Mindannyian oroszok voltak.

Az űrállomáson nem akadt számukra hely. Vagyis, hogy precízek legyünk, fizikai értelemben vett hely bőségesen állt rendelkezésükre, az ellátórendszerek azonban hiányoztak. A CO2-szűrők csupán adott számú tüdő kapacitásával tudtak megbirkózni. Az egész űrállomáson mindössze három vécét lehetett igénybe venni, amelyek egyike húsz éve készült.

A cserkészek idejük nagy részét a szkafanderükben fogják tölteni. Ez alapvetően logikusnak tűnt, mivel azt a feladatot bízták rájuk, hogy mindennap a végkimerülésig robotoljanak. Az űrruhában töltött tizenhat óra annyit tett, hogy tizenhat órán át nem az Izzy létfenntartó rendszereit terhelték le.

Zérókor az ismert világegyetemben fellelhető működőképes szkafanderek száma hozzávetőlegesen egy tucatra rúgott. Azóta fokozták a termelés tempóját. Legáltalánosabb formájában az oroszok által használt Orlan, avagy Rétisas űrruha csupán néhány órán át tudott önállóan működni, amivel nem lett volna gond, hiszen egy átlagos ember addigra teljesen kikészül benne. Ezen a ponton túl kimerülnek a saját készletei. Ezért a cserkészeknek köldökzsinórhoz kapcsolódva kell majd dolgozniuk. A szkafandereiket csövek és vezetékek kötege révén egy külső létfenntartó rendszerhez fogják kapcsolni, amely levegővel és energiával látja el őket, miközben elvezeti a melléktermékeket és a felesleges hőt.

A megengedett pihenés néhány órája alatt a cserkészeknek olyan helyre lesz szükségük, ahová elvonulhatnak, és ahol levethetik az űrruhájukat.

Bárki irányította is a dolgokat a Roszkoszmosznál, előkaparta a vészhelyzetekre rendszeresített régi legénységi mentőeszköz ötletét, és megkezdte annak tényleges előállítását. A szerkezetet Luknak hívták. A szó oroszul „hagymát” jelentett. Hasonlóan ejtették, mint a Luke nevet, az angolul beszélők azonban hamar rákaptak, hogy „luck”-ként, azaz „szerencse”-ként emlegessék.

A Luk az orosz műszaki tudományok legjobb hagyományaihoz igazodva egészen egyszerű megoldáson alapult. Vegyünk egy kozmonautát. Zárjuk be egy levegővel megtöltött nagy műanyag zsákba.

Bármely szokásos műanyag zsák anyagában vagy a kozmonauta fulladt volna meg, vagy a zsák lyukadt volna ki, mivel a műanyag zsákok nem elég erősek ahhoz, hogy elbírják a teljes egy atmoszféra belső nyomást. Ezért töltsük fel a zsákot annyi levegővel, amennyivel még meg tud küzdeni – az egy atmoszféra töredékével –, majd helyezzünk bele még egy zsákot. Ezt már valamivel nagyobb nyomású levegővel töltsük fel. Ez még mindig nem elég ahhoz, hogy életben tartson egy űrhajóst, ezért helyezzünk a másodikba egy harmadik zsákot is, és ismét még nagyobb nyomással fújjuk fel azt. Bővítsük további zsákokkal, akár egy matrjoskababát, mígnem a legbelső zsákban kellően nagy nyomást érhetünk el ahhoz, hogy életben tarthasson egy embert – aztán ebbe helyezzük bele a kozmonautát. Az áttetsző műanyag rétegek miatt az eszköz valóban hagymára emlékeztetett.

A megoldás számos előnnyel járt. Olcsó volt, egyszerű és könnyű. Leeresztve a Lukot harmonikaszerűen összehajthatták és feltekerhették, majd egy hátizsák méretű tasakban tárolhatták.

A legbelső zsákban lévő levegő természetesen áporodottá válik a szén-dioxidtól, ahogy a benne lévő személy lélegzik, ezt azonban – ahogyan az űrhajókon és a tengeralattjárókon szokták – meg lehet oldani azzal, hogy a levegőt lítium-hidroxidhoz hasonló vegyületen vezetik át, amely elnyeli a CO2-t. Amennyiben egy kevés oxigént szivárogtatnak be, hogy kipótolja az elhasználtat, a bent lévő személynek nem lesz gondja.

A hő, amit a legbelső zsákban lévő személy teste termel, lassanként felgyülemlik a zárt légkörben, és fullasztóvá válik. Ennek ellensúlyozására hűtőrendszer kellett.

A ki- és bejutás is problémát jelenthetett. Az oroszok valamiért arra jutottak, hogy gyakorlatilag bárki – vagy legalábbis bárki, aki képes megfelelni a kozmonautaprogram követelményeinek – át tudja préselni magát egy negyven centiméter átmérőjű lyukon. Következésképp minden Lukot karimával láttak el: egy negyven centiméteres üvegszálas gyűrűvel, a kerülete mentén egyenletesen elhelyezett csavarlyukakkal. Mindegyik műanyag réteg itt futott össze, ami még inkább hagymaszerűnek mutatta a szerkezetet. Ez lett a hagyma lenyesett szára. Hogy ne szökjön ki a levegő a negyven centiméteres lyukon, a nyílás jóval vastagabb műanyagból készült, erős membránnal szerelték fel, amelyet a kozmonauta bejutása után lehetett a helyére illeszteni.

Így a Luk használatához a zsák kihajtogatását követően meg kellett keresni a karimát, aztán áthúzni azt az ember fején, keresztülpréselődni rajta, míg a váll és a csípő át nem jutott, majd be kellett húzni a lábat, megkeresni és a helyére pattintani a membránt, hogy légmentesen bezárjuk magunkat. E ponton a Luk még mindig csupán hatalmas, ráncos műanyagtömegnek mutatkozott, ami hálózsákhoz hasonlóan vette körül a benne lévő személyt.

Amint a Luk kikerült a világűr vákuumába, kinyithatták a szelepeket, amelyek a belső rétegeket töltötték fel levegővel. Ezután a szerkezet lakókocsi méretűre tágult, és céltalanul lebegett, amíg valamilyen mentő jármű oda nem ért.

A mentő jármű külső zsilipajtaján csavarsémával ellátott adapternek kellett lennie, hogy összekapcsolódhasson a Luk karimájának furataival. Amint a Luk és a mentő jármű légmentesen egymáshoz csatlakozott, kinyithatták a zsilipajtót, eltávolíthatták a membránt, és a kozmonautát bevihették a hidegről. Vagy – figyelembe véve, hogy mennyire nehéz megszabadulni a fölösleges hőenergiától – a tikkasztó hőségből.

Az Orlan szkafandert egy kemény felsőrész, angol rövidítéssel HUT köré építették: a merev burok viselője törzsét foglalta magába, rácsatlakozási pontokkal a karok, a lábak és a sisak részére. A HUT hátsó fele légmentes tömítéssel körbefuttatott ajtóként működött. Az űrruha fölvételéhez az ember kinyitotta ezt az ajtót, bedugta a lábát a lábrészbe, a kezét a karrészbe és a hozzákapcsolt kesztyűbe, a fejét pedig a sisakba. Ezután hátulról rázárták az ajtót. Innentől fogva a szkafander önálló rendszerként működött.

A Roszkoszmosz mostanra jó néhány Vesztyibjul modult készített – az újonnan kiötlött elemet nagyjából két hét alatt toldozták össze meglévő alkatrészekből. A Lukot az Orlannal összekapcsoló rögtönzött hídként szolgált. A Vesztyibjulba épp hogy csak belefért egy fekvő ember. Az egyik végét a Luk negyven centiméteres gyűrűjével összekapcsolható karima zárta le. Amint a kozmonauta lábbal előre átsiklott a Vesztyibjulba, épp csak annyi helye maradt, hogy ide-oda tekergőzve a másik végéhez erősített, nyitott ajtajú Orlan űrruha lábrészébe irányítsa a lábát. Mielőtt azonban ezt megtette volna, le kellett zárnia a Lukot: kézzel a helyére illesztette és nyomatékkulccsal a karimához csavarozta a membránt.

Miután magára öltötte az Orlant, aktiválta a Vesztyibjulba épített mechanizmust, amely hátulról rázárta a szkafander ajtaját. A Vesztyibjulban visszamaradt kevéske levegő ekkor sziszegve kiszökött az űrbe, a kozmonauta pedig szabadon távozhatott. A munkanap végeztével az egész folyamat megfordítva megismétlődött. Akárcsak a kertvárosi ingázó, aki az osztott szintű házában alszik, amíg a kocsija a garázsban áll, a kozmonauta is pár órát pihenhetett és kikapcsolódhatott a Luk zárt terében lebegve, miközben a szkafandere a szomszédos Vesztyibjul végéhez kapcsolva várakozott.

A dolognak azonban akadt néhány hátulütője.

{i} Buckyballnak hívják angolul és a tudományos világban azt a 60 oldalú molekulát, amely a legjobban egy focilabdára emlékeztet. Magyarul fullerén.